Справа № 420/23269/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 квітня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Вовченко О.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 загону морської охорони (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В:
До Одеського окружного адміністративного суду 15.04.2025 року надійшов позов ОСОБА_1 до НОМЕР_1 загону морської охорони (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України, в якому позивач просить суд:
1. Визнати протиправною бездіяльність НОМЕР_1 загону морської охорони (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по виплате грошового забезпечення за період з 19.03.2024 по 19.09.2024 включно.
2. Зобов`язати НОМЕР_1 загін морської охорони (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 його середнє грошове забезпечення за час затримки остаточного розрахунку за період з 19.03.2024 по 19.09.2024 включно відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100;
3. Визнати протиправними дії НОМЕР_1 загону морської охорони (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України щодо утримання податку на доходи фізичних осіб з суми, виплаченого ОСОБА_1 грошового забезпечення на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 січня 2025 року по справі №420/35454/24.
4. Зобов`язати НОМЕР_1 загін морської охорони (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України компенсувати ОСОБА_1 суму податку з доходів фізичних осіб, який утриманий з суми, виплаченої ОСОБА_1 грошового забезпечення на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 січня 2025 року по справі №420/35454/24.
5. Визнати протиправними дії НОМЕР_1 загону морської охорони (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України щодо утримання військового збору у розмірі 5% з суми, виплаченої ОСОБА_1 грошового забезпечення на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 січня 2025 року по справі №420/35454/24.
6. Зобов`язати НОМЕР_1 загін морської охорони (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 різниці утриманого військового збору у розмірі 5% замість 1,5 %, який утримано з суми, виплаченої ОСОБА_1 грошового забезпечення на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 січня 2025 року по справі №420/35454/24.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з 20.11.2003 по 18.03.2024 він проходив військову службу, у тому числі: з 20.11.2003-20.11.2004 - строкова військова служба; з 20.11.2004 по 10.02.2020 -військова служба за контрактом (в період з 09.12.2014 по 17.07.2016 ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_3 ), з 17.07.2016 по 15.02.2020 - в військової частині НОМЕР_4 ); в період з 24.02.2022 по 18.03.2024 по мобілізації - в НОМЕР_1 загоні морської охорони. Наказом від 18.03.2024 № 135-ОС командира НОМЕР_1 загону морської охорони Державної прикордонної служби України капітана 3 рангу, старшого офіцера (старшого оперуповноваженого) оперативного-розшукового відділу звільнено в запас Збройних сил України за підпунктом «г» (через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю І чи II групи) пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військової обов`язок і військову службу».
У позові вказано, що на виконання рішення суду по справі №420/35454/24 відповідачем 13.06.2025 року нараховано та виплачено позивачу 159741,84 грн.
Позивач зазначає, що у відповіді на його звернення відповідач поінформував (лист від 04.07.2025 №10/P-20/30) про відсутність підстав для виплати середнього заробітку на надано розрахунок виплаченої суми: нараховано 207 456, 94 грн.; утримано військовий збір 5% - 10 372, 85 грн., ПДФО (18%) – 37 342, 25 грн.; виплачено - 159 741, 84 грн.
Вважаючи, що при виплаті вищевказаної суми у відповідача виник обов`язок виплати середнього грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 19.03.2024 по 19.09.2024, а також виплати компенсації податку з доходів фізичних осіб, утримати військового збору у розмірі 1,5% позивач звернувся до суду з даним позовом.
Ухвалою судді від 21.07.2025 року прийнято до розгляду позовну заяву і відкрито провадження по справі.
29.07.2025 року від представника відповідача до суду надійшов відзив на позов, в якому зазначено, що виплата позивачу за рішенням суду від 17 січня 2025 року у справі № 420/35454/24 на яку посилається ОСОБА_1 у позовній заяві, відповідачем здійснено протягом місяця 13 червня 2025 року. Враховуючи вищенаведене, оскільки рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17.01.2025 у справі №420/35454/24, що набрало законної сили 23.05.2025 виконане відповідачем 13.06.2025 (що не заперечується позивачем), тому відсутні правові підстави щодо нарахування та виплати позивачу компенсації втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми грошового забезпечення за весь час затримки а тому адміністративний позов є незаконним, необґрунтованим та не підлягає задоволенню в повному обсязі.
Як вказано у відзиві, позивач просить здійснити із одночасним відрахуванням 1,5% військового збору та із одночасною компенсацією грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення військовослужбовців, згідно постанови КМУ від 15.01.2004 № 44. Дані вимоги, на думку відповідача, є безпідставні, оскільки п.1 постанови Кабінетом Міністрів України від 15.01.2004 № 44, в частині, що позивач звільнений з військової служби, що підтверджено наказом відповідача від 22.02.2021 № 48-ОС, яким ОСОБА_2 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, отже права на компенсацію податку з доходів фізичних осіб як не діючий військовослужбовець звільнений в запас ЗС України не мав.
Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача компенсації сум податку з доходів фізичних осіб згідно постанови КМУ від 15.01.2004 №44, то відповідач наголошує про те, що оскільки рішення про правомірність або протиправність з боку відповідача не прийнято, рішення суду яке набуло законної сили відсутнє, тому з даного приводу позивач завчасно звертається з даними позовними вимогами.
Також на думку відповідача передчасними є вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльності НОМЕР_1 загону морської охорони Держприкордонслужби України (військової частини НОМЕР_2 ), яка виразилась у не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_2 компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по день фактичної виплати індексації грошового забезпечення включно за весь час затримки виплати.
Зважаючи на вищевикладене, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову позивача.
13.10.2025 року (вх.№ЕС/107341 /25) від позивача до суду надійшла заява про прийняття до розгляду уточненої редакції позовної заяви по справі №420/23269/25 разом із двома копіями позову.
14.10.2025 року від представника відповідача до суду надійшла заява про залишення без розгляду адміністративного позову по справі №420/32369/25 на підставі ч.2 ст.133 КАС України у зв`язку із несплатою судового збору.
Ухвалами суду від 17.10.2025 року:
- відмовлено у задоволенні заяви представника НОМЕР_1 загону морської охорони (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України про залишення без розгляду адміністративного позову по справі №420/32369/25;
- повернуто без розгляду позовну заяву, яка надійшла до суду разом із заявою про прийняття до розгляду уточненої редакції позовної заяви по справі №420/23269/25.
Ухвалою суду від 13.02.2026 року витребувано у відповідача:
- довідку про розмір нарахованого та виплачено грошового забезпечення ОСОБА_1 за останні два місяці перед звільненням (із зазначенням суми середньоденного грошового забезпечення);
- розрахунок виплаченого грошового забезпечення ОСОБА_1 на виконання рішення суду по справі №420/35454/24 (із зазначенням сум відрахованого податку та збору).
17.02.2026 року від представника відповідача на виконання вимог ухвали суду від 13.02.2026 року до суду надійшло клопотання разом із додатками.
Вивчивши матеріали справи, ознайомившись з позовною заявою та доданими до неї доказами, відзивом на позов, дослідивши обставини, якими обґрунтовуються вимоги, та перевіривши їх наданими з боку учасників справи доказами, судом встановлено таке.
Позивач з 24.02.2022 року по 18.03.2024 року проходив службу у НОМЕР_1 загоні морської охорони (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України.
Наказом від 18.03.2024 № 135-ОС командира НОМЕР_1 загону морської охорони Державної прикордонної служби України капітана 3 рангу, старшого офіцера (старшого оперуповноваженого) оперативного-розшукового відділу звільнено в запас Збройних сил України за підпунктом «г» (через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю І чи II групи) пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військової обов`язок і військову службу».
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17.01.2025 року у справі № 420/35454/24, яке набрало законної сили, зокрема, зобов`язано НОМЕР_1 загін морської охорони (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за період з 24.02.2022 року по 19.05.2023 року посадовий оклад, оклад за військовим званням, визначені шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2022 року, 01 січня 2023 року на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1,12,13,14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», та щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія), розмір яких залежить від розміру посадового окладу, окладу за військовим званням, з урахуванням раніше виплачених сум; зобов`язано18 загін морської охорони (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за період з 24.02.2022 року по 19.05.2023 року грошову допомогу на оздоровлення, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, премію, в яких посадовий оклад, оклад за військовим званням визначені шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2022 року, 01 січня 2023 року на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1,12,13,14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» , з урахуванням раніше виплачених сум.
На виконання вказаного рішення суду, 13.06.2025 року відповідач нарахував та виплатив позивачу грошове забезпечення у розмірі 159741,84 грн.
З наданих до суду доказів судом встановлено, що сума нарахованого грошового забезпечення на виконання вказаного рішення всього склала 207456,94 грн та при її виплаті було відраховано суму військового збору та податку на доходи фізичних осіб.
Вважаючи протиправною бездіяльність НОМЕР_1 загону морської охорони (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по виплате грошового забезпечення за період з 19.03.2024 по 19.09.2024 включно; вважаючи протиправними дії НОМЕР_1 загону морської охорони (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України щодо утримання податку на доходи фізичних осіб з суми, виплаченого ОСОБА_1 грошового забезпечення на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 січня 2025 року по справі №420/35454/24 та вважаючи протиправними дії НОМЕР_1 загону морської охорони (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України щодо утримання військового збору у розмірі 5% з суми, виплаченої ОСОБА_1 грошового забезпечення на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 січня 2025 року по справі №420/35454/24, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд виходить з такого.
Відповідно до ч.1 ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Відповідно до ст. 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Спірні правовідносини, що склались між учасниками справи, регулюються, зокрема, Конституцією України та Кодексом законів про працю України (надалі - КЗпП України).
Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
З аналізу зазначених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
Суд зазначає, що Верховний суд України у постанові від 15.09.2015 по справі № 21-1765а15, усуваючи розбіжності у застосуванні касаційними судами вищезазначених норм матеріального права, виклав таку правову позицію: Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум, яка є обов`язковою для суду апеляційної інстанції при вирішенні цього спору.
Враховуючи, що непроведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати грошового забезпечення з 01.12.2022 (наступний день після звільнення).
Суд зауважує, що 19.07.2022 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 №2352-IX, яким внесено зміни до статті 117 КЗпП України за змістом яких роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Верховний Суд у постановах від 29.02.2024 у справі №460/42448/22, від 22.02.2024 у справі № 560/831/23, від 15.02.2024 у справі №420/11416/23, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22, від 30.11.2023 у справі №380/19103/22 та від 28.06.2023 у справі № 560/11489/22 зауважив на тому, що правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц викладено щодо приписів ст. 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2352-ІХ.
За висновком Верховного Суду у вказаних справах у разі коли спірний період стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні одночасно охоплюється дією редакцій ст. 117 КЗпП України, як до змін, внесених Законом № 2352-ІХ так і після їх внесення, то за такого правового врегулювання спірний період варто умовно поділяти на дві частини: до набрання змінами чинності 19.07.2022 і після цього.
Судом встановлено, що спірні правовідносини у цій справі виникли у зв`язку з невиплатою відповідачем позивачу індексації.
Як вже встановлено судом, позивача звільнено зі служби 18.03.2024 року та на виконання рішення суду 13.06.2025 року відповідач нарахував та виплатив позивачу грошове забезпечення у розмірі 159741,84 грн.
А отже, відповідно до ст.117 КЗпП України у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати грошового забезпечення за період з 19.03.2024 (наступний день після звільнення) по 19.09.2024 року.
Обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі - Порядок №100).
Відповідно до п. 5 розділу IV Порядку № 100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.
Керуючись абз.1-3 п. 2 Порядку №100 встановлено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.
У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Встановлено, що п. 5 Порядку №100 визначено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Відповідно до п.8 вказаного Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
Разом з цим, порядок, умови та розміри виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту (далі - особи рядового і начальницького складу), а також порядок виплат одноразової грошової допомоги при звільненні осіб рядового і начальницького складу визначає Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, яка затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 20 липня 2018 року № 623 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 16 серпня 2018 р. за № 936/32388 (далі Інстркція №623).
Пунктом 5 розділу І Інструкції № 623, при виплаті грошового забезпечення за неповнений місяць розмір виплат за кожний календарний день перебування на службі визначається шляхом поділу суми грошового забезпечення, нарахованого за повний місяць, на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.
З наявної в матеріалах справи довідки №35 від 23.07.2025 року судом встановлено, що середньоденне грошове забезпечення позивача складає 1173,43 грн.
Вирішуючи спірні правовідносини, застосовуючи вищенаведені зміни, період затримки розрахунку при звільненні позивача складає з 19.03.2024 (наступний день після звільнення) по 19.09.2024 року - 185 календарних дні.
Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 19.03.2024 до 19.09.2024 складає 217084,55 грн. (185 календарних дні х 1173,43 грн.).
В той же час, суд звертає увагу, що Велика палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 при розгляді справи №489/6074/23 сформулювала такий правовий висновок:
« 105. Обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
106. Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.».
З урахуванням наведеного суд висновує, що відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, як до, так і після 19.07.2022, передбачене частиною 2статті 117 КЗпП України, необхідно розраховувати із принципів розумності, справедливості та пропорційності та з урахуванням статті 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX, про що наголошено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2025 у справі №489/6074/23.
При цьому, суд також враховує, що у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця. Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Істотність частки невиплаченої суми (159741,84 грн) у порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку за період з 19.03.2024 до 19.09.2024 становить 73,59 % (159741,84/ 217084,55 * 100%).
Виходячи з принципу пропорційності, на користь позивача (необхідно стягнути середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 159730,81 грн, тобто 73,58 % від 217084,55 грн.
Таким чином, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині виплати середнього грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку є такими, що підлягають частковому задоволенню шляхом:
- визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не проведення остаточного розрахунку грошового забезпечення при звільненні зі служби ОСОБА_1 ; 
- зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.03.2024 року до 19.09.2024 року включно у сумі 64489,63 грн.
Щодо вимог позивача про визнання протиправними дій НОМЕР_1 загону морської охорони (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України щодо утримання податку на доходи фізичних осіб з суми, виплаченого ОСОБА_1 грошового забезпечення на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 січня 2025 року по справі №420/35454/24, то суд зазначає.
Умови та механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу (в тому числі відрядженими до органів виконавчої влади та інших цивільних установ), співробітниками Служби судової охорони у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби, затверджені порядком виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44 (далі - Порядок № 44).
Відповідно до пункту 2 Порядку №44 грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус, зокрема військовослужбовця, а також особам, з числа військовослужбовців звільнених із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.
Пунктами 4 та 5 Порядку №44 визначено, що виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.
Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.
Територіальні органи Державного казначейства та установи банків провадять за платіжними документами видачу податковим агентам готівки для здійснення одночасно виплати грошового забезпечення та грошової компенсації із сплатою (перерахуванням) в установленому порядку податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.
Отже, виплата щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат здійснюється при виплаті грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат.
Відповідно до пункту 168.5 статті 168 Податкового кодексу України суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими, особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, а також визначених Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей членами сім`ї, батьками, утриманцями загиблого (померлого) військовослужбовця, у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян.
Виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошове забезпечення), що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України Про податок з доходів фізичних осіб.
Виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.
Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.
Отже, Порядком № 44 передбачено виплату грошової компенсації лише при виплаті грошового забезпечення, з якого утримуються відповідні податки.
Суд звертає увагу, що на відповідача, як податкового агента, Законом покладено кореспондуючий обов`язок утримати відповідні суми податків та зборів із одночасною компенсацією такої суми позивачу.
Оскільки при виплаті грошового забезпечення на виконання рішення суду відповідачем не було проведено компенсацію відповідних сум податку, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в цій частин є такими, що підлягають задоволенню.
Щодо вимог позивача про визнання протиправними дій НОМЕР_1 загону морської охорони (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України щодо утримання військового збору у розмірі 5% з суми, виплаченої ОСОБА_1 грошового забезпечення на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 січня 2025 року по справі №420/35454/24, то суд зазначає.
На виконання вказаного рішення суду, 13.06.2025 року відповідач нарахував та виплатив позивачу грошове забезпечення у розмірі 159741,84 грн.
З наданих до суду доказів судом встановлено, що сума нарахованого грошового забезпечення на виконання вказаного рішення всього склала 207456,94 грн та при її виплаті було відраховано суму військового збору та податку на доходи фізичних осіб.
При цьому відсотковий розмір військового збору склав 5%.
Відповідно до пункту 16 прим.1 підрозділу 10 розділу XX ПК України тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.
Підпунктом 1.2 пункту 16 прим.1 підрозділу 10 розділу XX Перехідні положення ПК України встановлено, що об`єктом оподаткування військовим збором є доходи, визначені статтею 163 ПК України.
Згідно з пунктом 163.1 статті 163 ПК України об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід, до складу якого включаються доходи, перелік яких визначено підпунктами 164.2.1-164.2.18 пункту 164.2 статті 164 ПК України. Крім того, до зазначеного вище переліку включаються інші доходи, крім визначених у статті 165 ПК України, що передбачені підпунктом 164.2.20 пункту 164.2 статті 164 ПК України.
Ставка військового збору становила 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 пункту 16 прим. 1 підрозділу 10 розділу XX Перехідні положення ПК України (підпункт 1.3 пункту 16 прим. 1 підрозділу 10 розділу XX ПК України).
В той же час, відповідно до підпункту 1.3 пункту 16 прим. 1 підрозділу 10 розділу XX ПК України в редакції Закону № 4113-IX від 04.12.2024 ставка військового збору у розмірі 5 відсотків застосовується до доходів, що включаються до складу загального річного оподатковуваного доходу та остаточний розрахунок податкових зобов`язань щодо яких проводиться в поданій річній податковій декларації про майновий стан і доходи, нараховані (виплачені) платникам податків починаючи з 1 січня 2025 року.
Оскільки виплата спірних сум здійснена в період дії підпункту 1.3 пункту 16 прим. 1 підрозділу 10 розділу XX ПК України в редакції Закону № 4113-IX від 04.12.2024, відповідач відраховуючи суму військового збору виходячи зі ставки 5% діяв відповідно до вимог діючого на час такої виплати норми Податкового кодексу України.
Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку, що у задоволенні вимог позивача в цій частині необхідно відмовити.
Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Необхідно зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі РуїсТоріха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.
Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.
Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч.1, ч.5 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, суд доходить висновку, що адміністративний позов належить задовольнити частково.
Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до НОМЕР_1 загону морської охорони (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнання протиправною бездіяльності НОМЕР_1 загону морської охорони (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України щодо не проведення остаточного розрахунку грошового забезпечення при звільненні зі служби ОСОБА_1 .
Зобов`язання НОМЕР_1 загін морської охорони (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.03.2024 року до 19.09.2024 року включно у сумі 64489,63 грн.
Визнати протиправними дії НОМЕР_1 загону морської охорони (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України щодо утримання податку на доходи фізичних осіб з суми, виплаченого ОСОБА_1 грошового забезпечення на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 січня 2025 року по справі №420/35454/24.
Зобов`язати НОМЕР_1 загін морської охорони (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України компенсувати ОСОБА_1 суму податку з доходів фізичних осіб, який утриманий з суми, виплаченої ОСОБА_1 грошового забезпечення на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 січня 2025 року по справі №420/35454/24;
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ).
Відповідач - НОМЕР_1 загін морської охорони (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ).

Суддя О.А. Вовченко