Дата документу 22.04.2026 Справа № 335/542/26

Запорізький апеляційний суд

Єдиний унікальний №335/542/26    Головуючий у 1-й інстанції: Калюжна В. В.
 
Провадження № 22-ц/807/954/26    Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

 
ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2026 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого,судді-доповідача  суддів:     	Подліянової Г.С., Кочеткової І.В., Кухаря С.В.,   	

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , представника, адвоката Войтовича Євгена Михайловича, Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 19 лютого 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про стягнення суми недоотриманої пенсії, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про стягнення суми недоотриманої пенсії.

В обґрунтування позову зазначено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, яке видане 29 квітня 2025 року приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Дмитрієвою Н.П. за р. N 857 (спадкова справа N 187/2024) позивач успадкував право на отримання суми пенсії в розмірі 59 771,72 гривень у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області, яка належала спадкодавцю, але не була ним отримана за життя. На виконання цього свідоцтва відповідач 06 червня 2025 року здійснив виплату в розмірі 11 436,72 грн. Залишок суми залишається не виплаченим.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь суму недоотриманої пенсії спадкодавця у розмірі 48335,00 гривень. Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. 

Рішенням Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 19 лютого 2026 року позов задоволено.
Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 суму недоотриманої пенсії у розмірі 48 335 гривень 00 копійок та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 064 гривень 96 копійок, а всього стягнути 49 399, 96 гривень. В стягненні з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу відмовлено, оскільки вони не підтверджені належними доказами. 

Не погодившись з вказаним рішенням суду Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 19 лютого 2026 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити у повному обсязі. 

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що місцем реєстрації ОСОБА_2 є АДРЕСА_1 . Виплат пенсії ОСОБА_2 було призупинено з 01.10.2021 року у зв`язку з неотриманням призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 49 Закону №1058. У подальшому, ОСОБА_1 звернувся із заявою від 30.04.2025 №2965 про виплату недоотриманої пенсії померлої за свідоцтвом про право на спадщину та іншими документами. Суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_2 з моменту припинення нарахування пенсії, тобто з 01.10.2021 року по день смерті, не зверталася до відповідача із заявою про поновлення пенсійних виплат, відповідно до статті 1219 ЦК України визначено не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані зі смертю спадкодавця. Після смерті ОСОБА_2 залишилася недоодержана пенсія в сумі 11 436,72 грн, яка заявнику була нарахована та виплачена в червні 2025 на поточний рахунок банківської установи, зазначений заявником у заяві. Отже, проводити виплати недоотриманої пенсії у заявленому позивачем розмірі немає законних підстав. 

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду в частині відмови в стягненні витрат на професійну правничу допомогу  ОСОБА_1 , представник, адвокат Войтович Євген Михайлович подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, просить доповнити резолютивну частину рішення зазначенням про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 10 000 грн. Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій областіна користь  ОСОБА_1 судові витрати на подання апеляційної скарги. 

В доводах апеляційної скарги зазначає, що зміст акту виконаних робіт від 16.01.2025 року не є внутрішньо суперечливим ані з точки зору викладу та обсягу робіт, ані з точки зору їх вартості, а отже в цій частині рішення висновки суду не ґрунтуються на матеріалах справи, що є підставою для зміни рішення. Стягнувши з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі10000, 00 грн. 

Відзиву на апеляційні скарги в порядку ст. 360 ЦПК України, до суду не надходило. Відсутність відзиву на апеляційні скарги не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. При цьому, колегія суддів зауважує, що ухвалу про відкриття апеляційного провадження та апеляційну скаргу сторони позивача було доставлено Головному управлінню Пенсійного фонду України в Запорізькій області до електронного кабінету в підсистемі «Електронний суд» 09 березня 2026 року, що підтверджується довідкою відповідального працівника Запорізького апеляційного суду (а.с.71). Ухвалу про відкриття апеляційного провадження та апеляційну скаргу сторони відповідача було направлено на зазначену позивачем адресу місця реєстрації: АДРЕСА_2 та доставлено представнику ОСОБА_3 – адвокату Войтовичу Є.М. до електронного кабінету в підсистемі «Електронний суд» 18 березня 2026 року, що підтверджується довідкою відповідального працівника Запорізького апеляційного суду (а.с.96,97).
Відповідно до пунктів 1, 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

В силу вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2026 року це 99 840 грн (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2026 рік» з 1 січня 2026 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 3328,00 грн (3328,00 грн Х 30 = 99 840 грн), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1, ч .2 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, зокрема: малозначні справи, що виникають з трудових відносин. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Відповідно п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Ціна позову в даній справі становить 48 335 грн, та в оскаржуваній частині щодо стягнення витрат на правничу допомогу становить 10 000 грн, що не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Апеляційний суд урахував ціну та предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства та дійшов висновку, що дана справа є незначної складності, ціна позову якої не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, зазначена справа відповідно до п. п.1 , 2 ч. 1 ст. 274 ЦПК України може розглядатися в порядку спрощеного провадження, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України, не належить до виключень із цієї категорії відповідно до ч. 4 ст. 274 ЦПК України.

Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області не підлягає задоволенню, апеляційна скарга ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Войтовича Є.М. підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

За приписами ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За приписами п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення в частині стягнення 48 335, 00 зазначеним вимогам відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки, за життя мати позивача – ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , недоотримала пенсію у розмірі 59 771,72 грн, яка увійшла до складу спадщини, а позивач ОСОБА_1 є її спадкоємцем за законом першої черги та у встановленому законом порядку прийняв спадщину, тому позивач як спадкоємець набуває право на отримання не виплаченої пенсії своєї померлої матері. Право позивача на одержання недоотриманої пенсії у розмірі 59 771,72 грн грунтується на неоспореному свідоцтві про право на спадщину за законом від 29.04.2025 року. Проте враховуючи, що відповідачем позивачу було виплачено недоотриману пенсію його померлої матері у розмірі 11 436,72 грн, суд стягнув різницю у розмірі 48 335 грн (59 771,72-11 436,72) заявлену позивачем в позовній заяві.

Відмовляючи у стягненні витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які понесені позивачем ОСОБА_1 в розмірі 10 000 грн, суд першої інстанції виходив з їх необгрунтованості, оскільки вони не підтвердженні відповідними доказами.
З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не може в повній мірі погодитися, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що 29 квітня 2025 року приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Дмитрієвою Н.П. видано Свідоцтво про право на спадщину за законом (спадкова справа № 187/2024), яке зареєстровано в реєстрі за № 857, та, згідно з яким ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є спадкоємцем зазначеного у свідоцтві майна його матері – ОСОБА_2 , 1955 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . Спадщина, на яку видано зазначене свідоцтво, складається з права на одержання суми пенсії в розмірі 59 771,72 гривень у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області, яка належала спадкодавцю, але не була ним отримана за життя, що підтверджується довідкою, виданою Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 21 березня 2025 року № 0800-0401-8/27403 (а.с.11).

На момент видачі свідоцтва про право на спадщину, нотаріус, визначаючи склад спадщини виходив із відомостей, які йому надав відповідач, а саме на підставі довідки Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 21.03.2025 року за №0800-0401-8/27403.

06.06.2025 відповідачем було виплачено позивачу 11 436,72 грн недоотриманої ОСОБА_2 пенсії, що підтверджується банківською випискою та витягом із банківського додатку (а.с.7).

Даних про надходження на рахунок позивача іншої частини недоотриманої пенсії на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.04.2025 року, матеріли справи не містять, таких даних не надано й відповідачем.

Враховуючи те, що на рахунок ОСОБА_1 надійшли не усі кошти, які були вказані у свідоцтві про спадщину, останній 17 червня 2025 року звернувся до відповідача із запитом, в якому просив роз`яснити, яка сума грошових коштів не була доплачена (а.с.9). 

Відповідно до листа ГУПФУ в Запорізькій області від 07.07.2025, останній повідомив про повний розрахунок з позивачем та виплату усіх належних сум. Також, у листі зазначалося про те, що з 01.10.2021 року виплата пенсії ОСОБА_2 була призупинена, із заявою щодо поновлення померла не зверталася тому для поновлення виплати пенсії після її призупинення немає законних підстав. Додатково відповідач зазначив, що згідно ст.1219 ЦК України, до складу спадщини не входять права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема право на пенсію (а.с.9).

Спір між сторонами у цій справі виник з приводу захисту позивачем свого права на спадкування за законом, а саме права власності на спадкове майно у вигляді невиплаченої суми пенсії спадкодавця.

Підставою своїх позовних вимог позивач зазначає наявність у нього як спадкоємця першої черги за законом після смерті матері права на спадкування недоотриманої суми пенсії.

Конституцією України (стаття 41) та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що право власності є право особи на річ ( майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонено законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до частин першої, другої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).
Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Статтею 1219 ЦК України передбачені права та обов`язки особи, які не входять до складу спадщини, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: особисті немайнові права; право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 1227 ЦК України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності входять до складу спадщини.
За змістом статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачується за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отримання пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісячно рівними частинами, що не перевищує місячного розміру пенсії.
Разом з тим, нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачується за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
Аналіз зазначених приписів статті 46 Закону України «Про обов`язкове державне пенсійне страхування», а також подібних за змістом приписів статті 87 Закону України « Про пенсійне забезпечення» свідчить про те, що в Україні не існувало та не існує жодного строкового обмеження стосовно виплати пенсії у визначеному законодавством розмірі за минулий час, яку особа не отримувала з вини держави в особі її компетентних органів.
Відповідно до статті 52 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується - по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали. Члени сім`ї, зазначені в частині першій цієї статті, повинні звернутися за виплатою суми пенсії померлого пенсіонера протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У разі звернення кількох членів сім`ї, які мають право на отримання суми пенсії, зазначеної у частині першій цієї статті, належна їм відповідно до цієї статті сума пенсії ділиться між ними порівну. У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі не звернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини.
Зміст частини третьої статті 52 Закону також узгоджується зі змістом статті 1227 ЦК України, якою визначено, що суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини. 
Крім того, зміст вищевказаних норм узгоджується з приписами Закону України «Про пенсійне забезпечення», де в частині першій статті 91 вказано, що суми пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - входять до складу спадщини.
Приписи частини другої, третьої статті 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які є спеціальними стосовно правовідносин про спадкування сум пенсії, не обмежують право на отримання сум пенсії, що належала пенсіонерові і не була ним отримана у зв`язку з його смертю. Ці положення тільки визначають подію, умови, час, коло осіб і їх правове становище, предмет правовідносин, із настанням яких можлива виплата недоотриманої пенсії померлого пенсіонера. Недоотримана пенсія померлого пенсіонера виплачується як пенсія членам його сім`ї за умови, якщо саме ці суб`єкти правовідносин звернулися за її виплатою упродовж шести місяців з дня відкриття спадщини, а якщо у цей проміжок часу не звернулися, сума недоотриманої пенсії набирає іншої правової якості- переходить у спадщину, яку члени сім`ї та/або інші особи, але вже як спадкоємці, можуть отримати як спадщину.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верхового Суд у постанові від 14 лютого 2022 року у справі № 243/13575/19 зазначив, що тлумачення статті 1227 ЦК України доводить, що: право на одержання грошових сум заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, інших соціальних виплат виникає у членів сім`ї спадкодавця внаслідок вказівки закону (стаття 1227 ЦК України) та додаткового юридичного факту – смерті спадкодавця. Окрім цього, звичайно необхідно, щоб спадкодавець не реалізував належне йому право на отримання певних сум. Причини, через які ці суми не були отримані, можуть бути різноманітними, але закон не надає їм юридичного значення. Законодавець не вказує, що перехід права на отримання цих сум є спадкуванням, а члени сім`ї- спадкоємцями. Це має важливе значення, оскільки дозволить зробити висновок, що на набуття права на одержання грошових сум відповідно до статті 1227 ЦК України не поширюються норми по спадкування за заповітом або за законом, зокрема щодо усунення від спілкування (стаття 1224), прийняття, строків прийняття та оформлення спадщини, врахування цих сум при визначенні розміру обов`язкової частки (стаття 1241 ЦК України), задоволення вимог кредиторів (стаття 1281 ЦК). Відповідно при включенні зазначених прав до складу спадщини їх спадкування має відбуватися за правилами, встановленими для спадкування за заповітом або за законом. Право на перерахування певних виплат, яке мав винятково спадкодавець, що був їх одержувачем, оскільки така можливість пов`язана з його суб`єктивним правом ( зокрема право на страхові виплати). Саме тому у членів сім`ї спадкодавця бо ж у спадкоємців не виникає права вимагати перерахунку відповідних сум. Теж саме стосується і випадку вимагати призначення тієї чи іншої виплати. Тому потрібно відмежувати ситуації при застосуванні положень статті 1217 ЦК України, за яких члени сім`ї чи спадкоємці вимагають перерахунку чи призначення певних виплат та випадки за яких спадкодавцю неправомірно припиняють ті чи інші виплати.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 243/3505/16-ц (провадження № 14-271цс18), постанові Верховного Суду від 17 грудня 2018 року у справі № 243/5697/16-ц (провадження № 61-34175св18) та у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 227/2802/16-ц (провадження № 61-6270св18) зазначено про те, що, підтверджуючи майнові права фізичних осіб незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального статусу, закон не передбачає жодних обмежень інших прав таких осіб, які вони можуть реалізувати на території України. Тому припинення пенсійних виплат за життя спадкодавця з підстав, не передбачених законом, та не оскарження дій спадкодавцем не зумовлює припинення вже призначених пенсійних виплат і не позбавляє його спадкоємців можливості спадкувати право на отримання пенсії. Право на такі виплати у спадкодавця зберігається і в розумінні положень статті 1227ЦК України ці виплати вважаються такими, що належали до виплати спадкодавцю. 
Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 428/10113/20 (провадження № 61-14299св21, у постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2022 року у справі № 727/12371/21).
Також необхідно звернути увагу, що ЦК України не визначає строк, протягом якого члени сім`ї спадкодавця мають право на одержання соціальних платежів. Положення частин другої, третьої статті 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які є спеціальними стосовно правовідносин про спадкування сум пенсії, теж не обмежують право на отримання сум пенсії, що належала пенсіонерові і не була ним отримана у зв`язку з його смертю. Ці положення лише визначають подію, умови, час, коло осіб і їх правове становище, предмет правовідносин, із настанням яких можлива виплата недоотриманої пенсії померлого пенсіонера. Аналіз наведених норм матеріального права дає можливість дійти висновку про те, що суми пенсії, які перейшли у спадщину, передаються спадкоємцям у повному обсязі, без будь-яких часових обмежень.
У частині першій, третій статті 12, частини першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.
Судом установлено, що ОСОБА_2 перебувала на обліку в Головному управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області та отримувала пенсію, призначену відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
У відзиві на позовну заяву Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області зазначено, що виплата пенсії пенсіонерці ОСОБА_2 призупинена з 01.10.2021 року у зв`язку з тривалою неоплатою, відповідно до п.4 ч.1 ст.49 Закону №1058. В подальшому звернень від ОСОБА_2 до органів Пенсійного фонду України щодо поновлення виплати пенсії не надходило. При цьому відповідач зазначив, що на запит приватного нотаріуса, щодо суми недоотриманої пенсії померлої ОСОБА_2 (померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ), відповідачем було надано лист, де зазначено, що сума недоотриманої пенсії складає 11 436,72 грн, недоотримана пенсія за період з 01.10.2021 по день смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) відсутня, та додатково зазначено, що розмір виплати може бути зменшено в залежності від дати звернення до територіального органу Пенсійного фонду України особі, яка має право на отримання даної виплати згідно свідоцтва про право на спадщину. ОСОБА_2 з моменту припинення нарахування пенсії, тобто з 01.10.2021 року по день смерті, не зверталася до відповідача із заявою про поновлення пенсійних виплат, відповідно до статті 1219 ЦК України визначено не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані зі смертю ОСОБА_2 за заявою №2965. Отже, проводити виплату недотриманої пенсії немає законних підстав. 
Приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Дмитрієвою Н.П., видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 29 квітня 2025 року, спадкова справа №187/2024, реєстровий номер №857, у відповідності до якого розмір недоотриманої спадкодавцем пенсії складає 59 771,72 грн.
Приватним нотаріусом встановлена дана сума спадщини у вигляді недотриманої пенсії на підставі Довідки Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 12.03.2025 року №0800-0404-8/27403, що також не заперечується відповідачем. 
Предметом спадкування можуть бути лише конкретні суми виплат, які належали спадкодавцеві за життя і залишилися недоотриманими у зв`язку з його смертю.
Відтак, після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , до сина ОСОБА_1 , як її спадкоємця, перейшло право на отримання недоотриманої пенсії, розмір якої згідно з свідоцтвом про право на спадщину за законом від 29 квітня 2025 року зареєстрованого в реєстрі за №187/2024 становить 59 771,72 грн.
Відповідач не доводив, що нараховані суми пенсії не були виплачені з вини ОСОБА_2 .. 
На підставі заяви позивача №2965 від 30 квітня 2025 року ГУ ПФУ в Запорізькій області виплатило позивачу суму недоодержаної пенсії після смерті ОСОБА_2 у розмірі 11 436,72 грн, що підтверджується банківською випискою та витягом із банківського додатку.
Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що позивач успадкував право на належні спадкодавцю суми пенсії на підставі статті 1227 ЦК України у тому розмірі, у якому спадкодавець мав право на їх виплату на момент своєї смерті. Дата звернення спадкоємця до органу Пенсійного Фонду України не впливає на розмір виплат та не надає органам Пенсійного Фонду України права на обмеження цих виплат. Видача спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину за законом, в якому зазначено менший розмір недоотриманої спадкодавцем пенсії, ніж передбачений законом, не є підставою для відмови спадкоємцю у задоволенні позову про стягнення усіх нарахованих сум. Припинення виплат пенсії за життя спадкодавця з підстав, не передбачених законом, та не оскарження дій фонду спадкодавцем не зумовлює припинення вже призначеної пенсії і не позбавляє його спадкоємців можливості спадкувати право на її отримання.
За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення на його користь недотриманої пенсії за життя ОСОБА_2 з урахуванням виплачених відповідачем позивачу суми недоотриманої пенсії після смерті його матері у розмірі 48 335 грн (59 771,72 – 11 436,72) підлягають задоволенню у заявленому позивачем розмірі 48 335 грн.
Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що відповідач зобов`язаний сплатити позивачу недоотриману суму пенсії померлої матері ОСОБА_2 , яка становить з урахуванням виплачених відповідачем сум – 48 335 грн.
Отже, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги Головного управління Пенсійного Фонду України в Запорізькій області, що нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії не заслуговують на увагу, оскільки норми частини першої статті 46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", які регулюють виплату пенсіонеру певних сум пенсії не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії, не розповсюджуються на правовідносини з приводу отримання спадкоємцями померлого пенсіонера тих сум пенсії, які перейшли у спадщину. Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 23 вересня 2020 року у справі № 428/6685/19, які відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України повинні враховуватись при застосуванні відповідних норм права.

З огляну на вищевикладену норму закону, як вірно зазначено судом першої інстанції, наведенні положення розповсюджується на пенсіонерів, які є власниками своїх особистих пенсій, тобто на тих, що не померли, та ніяким чином не стосується правовідносин щодо спадщини. 
Крім того, колегія суддів погоджується з тим, що твердження відповідача про те, що пенсіонерці ОСОБА_2 з 01.10.2021 виплата пенсії була призупинена, не заслуговує на увагу, оскільки відповідно до матеріалів справи, а саме у свідоцтві про право на спадщину за заповітом, виданому 29.04.2025 приватним нотаріусом Дмитрієвою Н.П., у якому зазначено, що ОСОБА_1 успадкував право на недоотриману пенсію у сумі 59 771,72 грн, належних спадкодавцеві на підставі довідки N0800-0401-8/27403 Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області 21.03.2025, відповідно до якої зазначено залишок недоотриманої пенсії у зазначеному розмірі. Більше того, апелянт в своїй скарзі помилково ототожнює поняття "припинення виплати пенсії" та "припинення нарахування пенсії". Проте, пенсія ОСОБА_2 з незалежних від неї причин не отримувалась. Рішення про припинення виплати пенсії ОСОБА_2 відповідачем не приймалося. У зв`язку з тим, що ОСОБА_2 виплата пенсії за життя не припинялась, то обов`язку про подання передбаченого пунктом 14-4 розділу ХV Прикінцеві положення Закону №1058 у нього не виникало. Як вбачається із матеріалів справи, за життя ОСОБА_2 не було виплачено донараховану пенсію в розмірі 59 771,72 грн, позивач ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем після смерті матері ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відтак ця невиплачена пенсія увійшла до складу спадщини ОСОБА_2 .. Отже, у спірних правовідносинах відповідач незаконно перешкоджає реалізації прав позивача як спадкоємця на отримання всього належного йому спадкового майна. 
Суд першої інстанції правильно визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини, в тому числі з положеннями Закону №1058-IV та Закону №2262-ХІІ.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд не дотримався норм матеріального права, є безпідставними.
Рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Щодо оскарження представником ОСОБА_1 , адвокатом Войтовичем Є.М. рішення про відмову у стягненні витрат на професійну правничу допомогу, то слід зазначити наступне.

У січні 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про стягнення суми недоотриманої пенсії у розмірі 48 335 грн (а.с.1-2).

У позовній заяві позивач зазначив орієнтовний розрахунок судових витрат, зокрема витрат на правничу допомогу адвоката в сумі 10 000 грн станом на день звернення з позовом та із розрахунку 3 000 грн за участь у кожному судовому засіданні. Також зазначив, що заяву про розподіл судових витрат буде подано у відповідності із ч.8 ст.141 ЦПК України (а.с.1-зворот).

До позовної заяви стороною позивача додано копію ордеру на надання правничої допомоги серії АР №1056814 від 16 січня 2026 року виданого на підставі договору про надання правової допомоги №0615/01 від 15.06.2024; копію свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю; копію акту приймання виконаних робіт від 16.01.2026 року складений між ОСОБА_1 та адвокатом Войтовичем Є.М., відповідно до якого адвокатом надано послуги на суму 10 000 грн; копію квитанції до прибуткового касового ордеру №0116_01 від 18.01.2026 на суму 10 000 грн сплачених ОСОБА_1 адвокату Войтовичу Є.М. на підставі угоди №0615/01 та акту від 16.01.2026 (а.с.3,5,8,10).

Представник, адвокат Войтович Є.М. представляв інтереси ОСОБА_1 на підставі ордер на надання правничої допомоги серії АР №1056814 від 16 січня 2026 року виданого на підставі договору про надання правової допомоги №0615/01 від 15.06.2024 (а.с.10).

Згідно з Актом надання послуг №б/н від 16.01.2026 року, адвокатом Войтовичем Є.М. надано ОСОБА_1 такі послуги на загальну суму 10 000 грн: вивчення первинних матеріалів – 4000 грн, вивчення нормативних документів та судової практики – 3000 грн, складання позовної заяви – «30000 грн». 

Отже, адвокатом Войтовичем Є.М. надані клієнту послуги професійної правничої допомоги у справі №335/542/26 на загальну суму 10 000 грн, претензій до адвоката щодо якості та об`єму наданих послуг немає (а.с.5).

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру №0116_01 від 18.01.2026, ОСОБА_1 сплатив адвокату Войтовичу Є.М. гонорар у сумі 10 000 грн (а.с.8).
Частинами 1, 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частини перша, друга статті 141 ЦПК України).
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
За змістом частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюються судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків, тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Подаючи позовну заяву, адвокатом було заявлено стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати на правову допомогу в розмірі 10 000 грн, які складаються з юридичних послуг у розмірі 10000 грн (вивчення первинних матеріалів – 4000 грн, вивчення нормативних документів та судової практики – 3000 грн, складання позовної заяви – «30000 грн»).
Хоча в переліку послуг за послугу складання позовної заяви зазначена сума «30000 грн», проте загальна сума наданих адвокатом послуг складає 10 000 грн, а тому колегія суддів вважає помилково зазначену сторонами суму за складання позовної заяви у розмірі 30000 грн, замість 3000 грн. 

Отже, адвокатом Войтовичем Є.М. надані клієнту послуги професійної правничої допомоги у справі №335/542/26 на загальну суму 10 000 грн, претензій до адвоката щодо якості та об`єму наданих послуг немає (а.с.5).
На підтвердження таких витрат, стороною позивача було надано копію ордеру на надання правничої допомоги серії АР №1056814 від 16 січня 2026 року виданого на підставі договору про надання правової допомоги №0615/01 від 15.06.2024; копію свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю; копію акту приймання виконаних робіт від 16.01.2026 року складений між ОСОБА_1 та адвокатом Войтовичем Є.М., відповідно до якого адвокатом надано послуги на суму 10 000 грн; копію квитанції до прибуткового касового ордеру №0116_01 від 18.01.2026 на суму 10 000 грн сплачених ОСОБА_1 адвокату Войтовичу Є.М. на підставі угоди №0615/01 та акту від 16.01.2026 (а.с.3,5,8,10).
Таким чином факт надання правової допомоги підтверджується долученими до позову письмовими доказами, з яких вбачається, що загальна вартість наданих послуг адвокатом клієнту складає 10 000 грн.
Згідно зі ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Статтею 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. (ст. 30 зазначеного Закону).
У постанові Верховного Суду від 23.01.2025 у справі №240/32993/23, колегія суддів визнала допустимим обґрунтоване зазначення в акті виконаних робіт лише вартості всього обсягу виконаної роботи, без прив`язки такої роботи до її погодинної або фіксованої вартості.
Також у справі №240/32993/23 колегія суддів не погодилась з доводами відповідача про необхідність обов`язкового зазначення в акті виконаних адвокатом робіт розрахунку вартості такої роботи в погодинній прив`язці або зазначення такої вартості у фіксованому розмірі (постанова від 23.01.2025). Від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права. Тож достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії. Зрештою судді визнали допустимим обґрунтоване зазначення в акті виконаних адвокатом робіт лише вартості всього обсягу виконаної ним роботи, без прив`язки такої роботи до її погодинної вартості або фіксованої вартості. 
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята, шоста статті 137 ЦПК України).
Така правова позиція щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони узгоджується з висновком, викладеним у постановах Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 211/1674/19 (провадження № 61-2679св20), від 19 серпня 2020 року у справі № 195/31/16-ц (провадження № 61-15811св19).
Як вбачається з матеріалів справи представник ОСОБА_1 – адвокат Войтович Є.М. до розгляду справи по суті на підтвердження витрат на правничу допомогу було надано всі необхідні документи, а саме: копію ордеру на надання правничої допомоги серії АР №1056814 від 16 січня 2026 року виданого на підставі договору про надання правової допомоги №0615/01 від 15.06.2024; копію свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю; копію акту приймання виконаних робіт від 16.01.2026 року складений між ОСОБА_1 та адвокатом Войтовичем Є.М., відповідно до якого адвокатом надано послуги на суму 10 000 грн; копію квитанції до прибуткового касового ордеру №0116_01 від 18.01.2026 на суму 10 000 грн сплачених ОСОБА_1 адвокату Войтовичу Є.М. на підставі угоди №0615/01 та акту від 16.01.2026 (а.с.3,5,8,10). 
В акті виконаних робіт адвокатом зазначено вид послуг, які були надані адвокатом клієнту та їх вартість у загальному розмірі 10 000 грн за вивчення первинних матеріалів, вивчення нормативних документів та судової практики, складання позовної заяви.
Урахувавши докази на підтвердження надання правничої допомоги, складність справи та виконаних адвокатом робіт, ціну позову, реального часу, необхідного для виконання таких послуг, заперечення відповідача у відзиві на позовну заяву щодо задоволення позову в повному обсязі, в тому й числі у стягненні витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів дійшла висновку про зменшення зазначених витрат, а саме стягнення з відповідача понесених ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 7000,00 грн,оскільки такий розмір судових витрат відповідає критерію розумної необхідності таких витрат з урахуванням складності справи.
На вищезазначеного суд першої інстанції належної уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про відмову в стягненні з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу, у зв`язку з їх недоведеністю позивачем.
За таких обставин апеляційна скарга представника ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Войтовича Євгена Михайловича - підлягає частковому задоволенню, а судового рішення в оскаржуваній його частині зміні, доповнивши резолютивну частину рішення зазначенням про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 7000, 00 грн, оскільки такий розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, їх обсягу з урахуванням складності справи, необхідних процесуальних дій сторони, критерію розумності та справедливості. 
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову – на відповідача. 

Оскільки апеляційна скарга Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області підлягає залишенню без задоволення, апеляційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Войтовича Є.М. підлягає частковому задоволенні, тому підлягають перерозподілу судові витрати, понесені сторонами по справі.

Із матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду з апеляційною скаргою ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 1 597,44 грн, що підтверджується квитанцією від 28.02.2026 року (а.с.54).

Оскільки у справі, що розглядається, апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області залишено без задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 118,20 грн (7000*1597,44:10 000).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374,375, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області – залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , представника, адвоката Войтовича Євгена Михайловича - задовольнити частково.

Рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 19 лютого 2026 року в частині відмови у стягненні витрат на професійну правничу допомогу - змінити.

Доповнити резолютивну частину рішення наступним.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000 (сім тисяч) гривень.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 118,20 гривень. 

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови,лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 22 квітня 2026 року.

Головуючий, суддя Суддя Суддя
Подліянова Г.С. Кочеткова І.В. Кухар С.В.