ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

09 березня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/7015/25	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді Юрко І.В., суддів: Білак С.В., Чабаненко С.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 травня 2025 року в адміністративній справі №160/7015/25 (головуючий суддя І-ї інстанції - Букіна Л.Є.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :
Позивач 04.03.2025 року звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, ГУ ПФУ в Одеській області, в якому просила:
- визнати протиправним рішення ГУ ПФУ в Одеській обласні про відмову їй в призначені пенсії від 10.12.2024 № 047250021483,
- зобов`язати ГУ ПФУ в Дніпропетровській області зарахувати до її спеціального стажу період роботи з 07.07.1986 року по 02.11.1998 року на посаді інструктора-дезінфектора та призначити пенсію за вислугу років на підставі пункту «е»-«ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням зарахованих до спеціального стажу періодів роботи.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 травня 2025 року позовні вимоги задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській обласні від 10.12.2024 № 047250021483.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати ОСОБА_1 до стажу за вислугу років період роботи з 07.07.1986 року по 02.11.1998 року.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 03.12.2024 року про призначення пенсії, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні та зарахованих цим рішенням періодів роботи ОСОБА_1 .
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач - ГУ ПФУ в Одеській області подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, а оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню. Відповідач вказує, що для призначення позивачу пенсії за вислугу років відповідно до частини «е» статті 55 Закону №1788 повинно бути виконано такі умови: - досягнення позивачем 55-річного віку; - наявність станом на 01 жовтня 2017 року спеціального стажу роботи 26 років 6 місяців за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Відповідно до пункту «е» статті 55 Закону № 1788 робота не на всіх посадах у закладах охорони здоров`я дає право на призначення пенсії за вислугу років, а лише на тих, які визначені у Порядку № 909. Відповідач зазначає, що посада, на якій працювала позивач (інструктор-дезінфектор) у період з 07.07.1986 по 02.11.1998 не належить до посад, передбачених у розділі ІІ Переліку №909, робота на такій посаді не дає права на призначення пенсії за вислугу років.
Представник позивача подав відзив на скаргу, в якому просив скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
У період з 25.07.2025 року по 29.07.2025 року суддя-доповідач Юрко І.В. перебувала у відпустці. У період з 01.09.2025 року по 15.09.2025 року суддя-доповідач Юрко І.В. перебувала у відпустці. У період з 24.09.2025 року по по 09.12.2025 року суддя-доповідач Юрко І.В. перебувала на лікарняному. У період з 29.12.2025 року по 11.01.2026 року суддя-доповідач Юрко І.В. перебувала у відпустці. У період з 20.01.2026 року по 12.02.2026 року суддя-член колегії Чабаненко С.В. перебувала у відпустці.
Відповідно до частин першої та другої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на скаргу, встановила наступне.
Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
03.12.2024 року позивач звернулася до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за вислугу років.
За результатами розгляду заяви за принципом екстериторіальності 10.12.2024 року ГУ ПФУ в Одеській області прийнято рішення за №047250021483 про відмову в призначенні пенсії за вислугу років. У рішенні зазначено, що стаж позивача за вислугу років становить 22 роки 09 місяців 10 днів та до його складу не зараховано період з 07.07.1986 року по 02.11.1998 року , оскільки посада інструктор-дезінфектор, на якій працювала позивач у цей період не належить до посад, передбачених у розділі ІІ Переліку №909, робота на такій посаді не дає права на призначення пенсії за вислугу років.
Не погодившись з рішенням пенсійного органу, позивач оскаржила таке рішення до суду.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ від 05.11.1991 року (далі по тексту - Закон №1788-ХІІ) та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 року (далі по тексту - Закон №1058-IV).
Частиною першою статті 9 Закону №1058-IV передбачено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Відповідно до частини першої статті 26 Закону №1058-IV визначено умови призначення пенсії за віком, відповідно до якої особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.
Частиною першою статті 24 Закону №1058-IV встановлено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (частина друга статті 24 Закону № 1058-IV).
Згідно із частиною четвертою статті 24 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Загальні засади державного пенсійного забезпечення визначені в Законі №1788, який відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.
Відповідно до ст. 51 Закону №1788 окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком, встановлюються пенсії за вислугу років.
Відповідно до ст. 52, пункту «е» ч. 1 ст. 55 Закону №1788 право на пенсію за вислугу років мають працівники працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається КМУ, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати. з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.
У редакції до внесення змін в абзац перший пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» на підставі Закону України від 24.12.2015 року №911-VIII він був викладений в редакції: «Право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку».
Рішенням Конституційного Суду України від 4 червня 2019 року #2-р/2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року №1788-XII зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року №213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року №911-VIII, та передбачено, що дані положення втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Таким чином, з 04.09.2019 року при вирішенні питання про призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» ч.1 ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» органи Пенсійного фонду України, зокрема і відповідач, мають керуватися вказаною нормою в редакції до внесення змін Законом №213-VIII та Законом №911-VIII.
Як встановлено судом першої інстанції та не спростовано апелянтом, у період з 07.07.1986 року по 02.11.1998 року позивач працювала на посаді інструктор-дезінфектор у Нікопольському госпрозрахунковому відділі профілактичної дезінфекції, що підтверджується записами трудової книжки, а також довідкою КП «Нікопольська профдезінфекція» Дніпропетровської обласної ради» №072/1 від 29.07.2024 року.
Записи трудової книжки в частині спірного періоду (№9-№11) оформлені у відповідності до вимог законодавства, містять номери та дати наказів про прийняття на роботу, переведення та звільнення, завірені підписами уповноважених осіб та печатками підприємств.
Відповідачем не надано доказів того, що відомості трудової книжки позивача в частині спірного періоду містять неправдиві або недостовірні дані.
Також апеляційним судом встановлено, що позивачем разом із трудовою книжкою надано пенсійному органу довідку КП «Нікопольська профдезінфекція» Дніпропетровської обласної ради» №072/1 від 29.07.2024 року, згідно якої ОСОБА_1 дійсно працювала у Нікопольському госпрозрахунковому відділі профілактичної дезінфекції на посаді інструктора-дезінферктора з 07.07.1986 року по 02.11.1998 року.
Положеннями статті 62 Закону №1788-ХІІ визначено, що основним документом що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Кабінетом Міністрів України Постановою №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі по тексту - Порядок №637).
Пунктом 1 Порядку №637 передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Тобто, довідка уточнюючого характеру може бути основним доказом підтвердження пільгового стажу в період роботи на відповідних посадах або за професіями лише в тих випадках, коли відсутня трудова книжка чи відповідні записи у трудовій книжці.
Аналогічна позиція неодноразово викладалась Верховним Судом, зокрема, у постановах від 05 березня 2024 року у справі №500/5342/21, від 04 липня 2023 року у справі №580/4012/19, від 21 травня 2020 року у справі №550/927/17, від 20 лютого 2018 року у справі №234/13910/17, від 07 березня 2018 року у справі №233/2084/17.
За позицією пенсійного органу, спірний період не підлягає зарахуванню до стажу позивача за вислугу років, оскільки посада «інструктор-дезінфектор», на якій працювала позивач у цей період не належить до посад, передбачених у розділі ІІ Переліку №909, робота на такій посаді не дає права на призначення пенсії за вислугу років.
З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.
Постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 року за №909 затверджено Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років (надалі - Перелік № 909). Розділом 2 «Охорона здоров`я» Переліку №909 визначено такі посади: лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад) та заклади і установи: лікарняні заклади, лікувально-профілактичні заклади особливого типу, лікувально-трудові профілакторії, амбулаторно-поліклінічні заклади, заклади швидкої та невідкладної медичної допомоги, заклади переливання крові, заклади охорони материнства і дитинства, санаторно-курортні заклади, установи з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби та територіальні органи Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби (щодо працівників, які не є державними службовцями), санітарно-епідеміологічні заклади, діагностичні центри. Відповідно до приміток 2 Переліку №909 Робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ.
Відповідно до частини 1 розділу 2 «Охорона здоров`я» Переліку №909 право виходу на пенсію за вислугу років мають, зокрема, лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад).
До 1 січня 1992 року питання пенсійного забезпечення регулювалося Законом СРСР «Про державні пенсії», статтею 58 якого визначено, що пенсії за вислугу років, встановлені постановами Уряду СРСР для окремих категорій спеціалістів (учителів, медичних працівників, та інших), призначених до введення в дію цього Закону, зберігаються. Раді Міністрів СРСР доручено визначити порядок подальшого призначення та виплати пенсій за вислугу років.
На виконання статті 58 Закону «Про державні пенсії» постановою Ради Міністрів СРСР від 17.12.1959 за № 1397 затверджено Положення про порядок обрахунку стажу для призначення пенсій за вислугу років працівникам освіти та охорони здоров`я.
Відповідно до додатку до постанови Ради Міністрів СРСР № 1397, а саме розділом II «Лікарі та інші медичні працівники» визначено, що право на призначення пільгової пенсії за вислугу років, також мають наступні працівники: лікарі, зубні лікарі, техніки, фельдшери, помічники лікарів, акушери, масажисти, лаборанти і медичні сестри - всі, незалежно від найменування посад, та дезінфекційні інструктори.
Як правильно зазначив суд першої інстанції, посада дезінфектора, яку з 07.07.1986 року обіймала позивач, також підпадає під дію вказаної постанови і дає підстави для обчислення та зарахування спеціального стажу роботи на цій посаді.
Відтак, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській обласні від 10.12.2024 року № 047250021483 про відмову в призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_1 є протиправним.
Враховуючи дискреційні повноваження пенсійного органу з питань призначення, перерахунку та виплати пенсій, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що належним способом відновлення порушеного права позивача буде саме зобов`язання ГУ ПФУ в Одеській області (як визначений суб`єкт розгляду заяви позивача про призначення пенсії) повторно розглянути заяву позивача від 03.12.2024 року про призначення пенсії за вислугу років, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні у цій справі.
З огляду на вказані вище обставини в їх сукупності, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог.
Рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог сторонами не оскаржується, а тому судом апеляційної інстанції в цій частині рішення суду не переглядається.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.
Приписи статті 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки дана справа розглянута судом апеляційної інстанції у відповідності до вимог частини 1 статті 310 КАС України за правилами спрощеного провадження та не відноситься до справ, передбачених частиною 4 статті 257 КАС України, судове рішення апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись статтями 12, 77, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 травня 2025 року в адміністративній справі №160/7015/25 залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 травня 2025 року в адміністративній справі №160/7015/25 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 

Головуючий - суддя І.В. Юрко 

суддя С.В. Білак 

суддя С.В. Чабаненко