ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 квітня 2026 року
м. Київ
справа № 192/259/23
провадження № 51-464км25
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 
засудженого
(у режимі відеоконференції) ОСОБА_5 
захисника
(у режимі відеоконференції) ОСОБА_6 
прокурора 
(у режимі відеоконференції) ОСОБА_7 
розглянула в судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_5 на вирок Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 19 серпня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 4 листопада 2024 року в кримінальному провадженні стосовно 
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Краматорська Донецької області, зареєстрованого в АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 і ч. 2 ст. 111 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Короткий зміст оскаржених судових рішень та встановлені обставини
За вироком Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 19 серпня 2024 року, залишеним без змін 4 листопада 2024 року Дніпровським апеляційним судом, ОСОБА_5 було засуджено за ч. 2 ст. 28 і ч. 2 ст. 111 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років із конфіскацією майна, а на підставі ст. 71 КК приєднано невідбуту частину покарання за вироком Краматорського міського суду Донецької області від 21 червня 2021 року і остаточно визначено захід примусу - позбавлення волі на строк 17 років 1 місяць 24 дні з конфіскацією всього майна.
Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні. 
ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні за викладених у вироку обставин кримінального правопорушення проти основ національної безпеки України.
Як установив суд, 18 березня 2022 року під час повномасштабної збройної агресії російської федерації (далі - рф) проти України громадянин України ОСОБА_5 , відбуваючи покарання в ДУ «Бахмутська установа виконання покарань № 6 (далі - УВП № 6) у м. Бахмуті Донецької області, діючи з корисливих мотивів й власних політичних переконань, із метою надання допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та їх наслідки, вступив у злочинну змову з представником окупаційної влади рф на тимчасово непідконтрольній українській владі території Херсонської області - особою, щодо якої здійснюється досудове розслідування в іншому кримінальному провадженні. Надалі 5 травня 2022 року о 18:10 та 10 травня 2022 року о 20:28, перебуваючи в Дніпропетровській області в ДУ «Солонянська виправна колонія № 21» (далі - ВК № 21), використовуючи мобільний телефон із номерами операторів НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , засуджений упродовж розмови з указаною особою, котра послуговувалася номером НОМЕР_3 , передав їй інформацію про розміщення українських військових у будівлях УВП № 6, присутність на території ВК № 21 співробітників Служби Безпеки України та утримання в цій установі військовополонених з-поміж вищого офіцерського складу збройних сил рф. Такі відомості згадана особа 5 травня 2022 року о 21:50 та 10 травня 2022 року о 22:05 через застосунок «Telegram» передала в текстовій формі представнику федеральної служби безпеки рф на обліковий запис за номером телефону НОМЕР_4 .
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі та доповненнях до неї засуджений ОСОБА_5 просить на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), скасувати вирок та ухвалу й призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Суть доводів зводиться до того, що оспорювані рішення не відповідають ст. 370 КПК, розгляд провадження здійснено упереджено, неповно, з істотними порушеннями вимог цього Кодексу. На думку скаржника, вирок ухвалено незаконним складом суду, його винуватості в державній зраді не доведено, а протилежні висновки ґрунтуються на недопустимих доказах. Наполягаючи на неправомірності використання експертного висновку № 54/4, ставить під сумнів його достовірність через суперечності в змісті й проведення в розріз із методикою. Крім того, зауважує щодо неповноти матеріалів кримінального провадження. За твердженням засудженого, йому не було забезпечено ефективного захисту. Як акцентується в скарзі, приписів ст. 290 КПК належно не виконано, повною мірою не роз`яснено процесуальних прав, у тому числі - на суд присяжних, пам`ятки не вручено, необґрунтовано відхилено заяву про відвід судді (головуючого), не надано можливості в порядку ст. 363 КПК клопотати про доповнення судового розгляду, а також ознайомитися з матеріалами справи після набрання вироком законної сили. ОСОБА_5 звертає увагу на його побиття в ув`язненні та ігнорування цього факту судом. Водночас посилається на несправедливість застосованого заходу примусу через суворість та неправильне обчислення місцевим судом початку строку відбування покарання, який уважає слід рахувати з 13 жовтня 2017 року. На переконання автора скарги, апеляційний суд не усунув допущених порушень, попри незадовільний стан здоров`я ОСОБА_5 , замість відкладення продовжив розгляд справи, не фіксував перебігу судових засідань за допомогою технічних засобів, вчасно не надіслав захиснику повного тексту ухвали, не направив її резолютивної частини, яку не оприлюднив у Єдиному державному реєстрі судових рішень (далі - Реєстр). 
Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду. Клопотань про його відкладення не надходило. 
Позиції учасників судового провадження
У суді касаційної інстанції засуджений та його захисник підтримали подану скаргу; прокурор заперечив обґрунтованість вимог сторони захисту.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі з доповненнями до неї, колегія суддів дійшла таких висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 433, ст. 438 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування норм права, не уповноважений ревізувати повноту розгляду й фактичні обставини кримінального провадження, досліджувати докази, оцінювати їх з погляду достовірності, а при вирішенні справи виходить із фактів, установлених судами попередніх інстанцій.
У поданій скарзі, серед іншого, засуджений посилається на неповноту судового розгляду, заперечує достовірність окремих доказів і встановлені факти, що не належить до предмета перевірки за касаційною процедурою. 
Аргументи засудженого про недоведеність його винуватості не можна визнати прийнятними.
Як убачається з матеріалів справи, висновок суду про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні злочину проти основ національної безпеки України є обґрунтованим, його зроблено на підставі об`єктивного з`ясування обставин, передбачених ст. 91 КПК, котрі підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до статей 84-86, 94 цього Кодексу. 
Такого висновку суд дійшов, проаналізувавши показання допитаного як обвинуваченого ОСОБА_5 ; фактичні дані, що містяться в протоколах: обшуку за місцем відбування покарання засудженого у ВК № 21 від 14 червня 2022 року, огляду від 8 червня 2022 року, негласної слідчої розшукової дії (далі - НСРД) від 16 травня 2022 року з додатком (оптичний носій інформації), НСРД від 20 травня та 26 липня 2022 року; в експертному досліджені від 11 липня 2022 року № 54/4, а також у повідомленнях: Департаменту з питань виконання кримінальних покарань від 6 липня 2022 року № 4/4-4842/Кщ/ВС, ВК № 21 від 15 липня 2022 року, Головнокомандувача Збройних Сил України (далі - ЗСУ) від 12 вересня 2022 року № 300/1/С/3708, першого заступника начальника Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань від 26 серпня 2022 року № 4563/ХЛ-22 та в інших документах, зміст яких відображено у вироку. 
Крім того, виконуючи законодавчі приписи, суд з`ясував позицію ОСОБА_5 , котрий не визнав провини, заперечував знайомство, спілкування з представником рф й передання цій особі інформації. 
Висунуту на свій захист ОСОБА_5 версію про невчинення державної зради, суд ретельно перевірив і переконливо спростував конкретними доказами.
Зокрема, дослідивши протокол обшуку від 14 червня 2022 року, суд з`ясував, що в особистих речах ОСОБА_5 було виявлено й вилучено дві сім-картки операторів мобільного зв`язку «Київстар» та «Водафон», а також паперовий блокнот чорного кольору із записом номера мобільного телефону представника держави-агресора (Особа 1) - НОМЕР_3 .
За результатами огляду даних, зафіксованих у протоколі НСРД від 16 травня 2022 року та на його додатку - оптичному носії інформації, було встановлено факт спілкування 5 та 10 травня 2022 року засудженого з номерів мобільних операторів НОМЕР_1 , НОМЕР_2 з особою, котра використовувала номер НОМЕР_3 , надання їй ОСОБА_5 інформації про перебування в УВП № 6 військових ЗСУ, у ВК № 21 - працівників СБУ й військовополонених збройних сил рф, висловлення засудженим бажання щодо швидшого захоплення ворогом міст Дніпра та Запоріжжя й отримання на це відповідей про ворожі плани окупантів. 
Належність ОСОБА_5 голосу, зафіксованого на аудіофайлах, що збережені на згаданому носії, підтверджено висновком експерта від 11 липня 2022 року № 54/4. Міркування засудженого про проведення дослідження в розріз із методикою неспроможні, адже визначення способу проведення експертизи (вибір певних методів) належить до виключної компетенції експерта. Водночас указаний висновок відповідає статтям 101, 102 КПК і є допустимим доказом у силу ст. 84, ч. 1ст. 86 цього Кодексу. Отже, його використання судом правомірне.
Разом із тим на підставі даних, відображених у протоколі НСРД від 20 травня 2022 року, суд установив, що одержану 5, 10 травня 2022 року від ОСОБА_5 інформацію, особа - представник окупаційної влади в ці ж дні через застосунок «Telegram» передала представнику федеральної служби безпеки рф на обліковий запис за номером телефону НОМЕР_4 (т. 2, а. с. 57 - 139). 
Те, що передані засудженим представнику держави-агресора дані були актуальні, підтверджується повідомленнями Головнокомандувача ЗСУ та першого заступника начальника Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань, а про можливість зібрання інформації засудженим упродовж перебування у ВК № 21 та в УВП № 6 у відповідний проміжок часу свідчать відомості, відображені в листі Департаменту з питань виконання кримінальних покарань та довідці виправної колонії.
Отже, усупереч доводам скаржника зібрані докази в їх сукупності та взаємозв`язку без сумніву доводять спілкування ОСОБА_5 з представником держави-агресора й надсилання йому повідомлень, котрі безспірно шкодять суверенітетові, територіальній цілісності, недоторканності, обороноздатності та державній безпеці України.
Аргументи скаржника про недопустимість цих доказів через порушення ст. 290 КПК теж необгрунтовані. 
Згідно з наявними в кримінальному провадженні документами під час досудового розслідування ОСОБА_5 та захиснику ОСОБА_8 було надано доступ до всіх матеріалів, з якими вони ознайомилися, про що складено 30 січня 2023 року протоколи, підписані без жодних зауважень (т. 2, а. с. 166 - 169). Оскільки в підготовчому судовому засіданні засуджений не погоджувався з цим, йому та новому захиснику ОСОБА_9 сторона обвинувачення вдруге відкрила згадані матеріали. Як видно з розписки, сторона захисту була ознайомлена з усіма матеріалами досудового розслідування, окрім аудіо-, відеозаписів (т. 1, а. с. 136); за змістом письмового повідомлення не наполягала на відкритті оптичних носіїв інформації на стадії підготовчого засідання, клопотань із цього приводу не заявляла, погодившись із тим, що ознайомиться із записами під час їх безпосереднього дослідження в ході судового розгляду.
Таким чином суд не допустив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли вплинути на оцінку здобутих у справі даних.
За встановлених фактичних обставин кримінального провадження вчинене ОСОБА_5 суспільно небезпечне винне діяння правильно кваліфіковано за ч. 2 ст. 28 і ч. 2 ст. 111 КК.
Доводи засудженого про порушення його права на захист не є слушними.
У матеріалах справи міститься розписка засудженого про вручення йому пам`ятки про права та обов`язки (т. 1, а.с. 67). У підготовчому судовому засіданні, а також перед початком судового розгляду ОСОБА_5 повідомив, що права йому зрозумілі й додаткових роз`яснень він не потребує. Під час здійснення судового провадження засуджений був забезпечений захисником. 
Положеннями ч. 10 ст. 615 КПК передбачено, що кримінальне провадження в суді першої інстанції щодо злочинів, за вчинення яких передбачено покарання у виді довічного позбавлення волі, здійснюється колегіально судом у складі трьох суддів, крім здійснення кримінального провадження в суді, у якому до моменту введення воєнного стану та набрання чинності цією частиною було визначено склад суду за участю присяжних.
Ураховуючи наведені законодавчі приписи, а також те, що обвинувальний акт у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_5 надійшов до суду першої інстанції 15 лютого 2023 року (тобто тоді, коли на всій території України вже було введено воєнний стан), нероз`яснення ОСОБА_5 права на суд присяжних не є істотним порушенням вимог КПК (наприклад, див. постанови від 11 березня, 9 жовтня 2025 року в справах № 607/4124/23, № 607/5441/23).
У цій справі, як видно з її матеріалів, після з`ясування обставин та перевірки їх доказами сторона захисту не була позбавлена можливості клопотати про доповнення судового розгляду. Усупереч міркуванням скаржника відмова суду у витребуванні методики експертного дослідження не становить істотного порушення КПК у розумінні ст. 412 цього Кодексу. 
Не можна погодитися і з доводами касаційної скарги про ігнорування місцевимсудом факту побиття ОСОБА_5 в ув`язненні.
Ухвалою суду від 27 листопада 2023 року в порядку ст. 206 КПК керівнику Територіального відділення управління Державного бюро розслідувань м. Полтави було доручено провести відповідну перевірку, за її результатами в діях службових осіб правоохоронних органів не встановлено складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК (т. 2, а. с. 199 - 203). Відомостей, які ставлять під сумнів такі результати та ефективність перевірки в справі немає. Крім того, за наслідками проведеного медичного огляду встановлено, що ОСОБА_5 не потребує лікування в закладах охорони здоров`я (т. 1, а. с. 231 - 232).
Також не вбачається підстав уважати, що вирок ухвалено незаконним складом суду. Заяву сторони захисту про відвід головуючого судді ОСОБА_10 суд розглянув за визначеною законом процедурою і вмотивовано відхилив (ухвала від 24 червня 2024 року; т. 3, а. с. 53, 54), а незгода з прийнятим рішенням не доводить протилежного. 
Щодо неознайомлення з матеріалами кримінального провадження після набрання вироком законної сили, то такі твердження в скарзі необґрунтовані, спростовуються представленою в справі розпискою ОСОБА_5 (т. 4, а. с. 22).
Не є слушними і доводи скаржника про надмірну суворість застосованого заходу примусу. 
Обираючи ОСОБА_5 покарання, керуючись ст. 65 КК, суд урахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який за класифікацією (ст. 12 КК) належить до категорії особливо тяжких, характер протиправних дій, а також особу засудженого, котрий раніше притягався до кримінальної відповідальності, у тому числі за вчинення тяжких злочинів, негативно характеризується. Згідно зі ст. 67 КК обтяжуючою обставиною суд визнав рецидив злочинів, натомість пом`якшуючих обставин не встановив.
Окреслене свідчить про підвищену суспільну небезпечність ОСОБА_5 , тож суд призначив йому за ч. 2 ст. 28 і ч. 2 ст. 111 КК покарання, наближене до максимальних меж санкції цього закону. 
Разом із тим, оскільки особливо тяжкий злочин ОСОБА_5 учинив під час відбування покарання за вироком Краматорського міського суду Донецької області від 21 червня 2018 року, суд застосував ст. 71 КК, на підставі якої приєднав невідбуту частину покарання за цим вироком й остаточно визначив захід примусу - позбавлення волі на строк 17 років 1 місяць 24 дні з конфіскацією всього майна. 
Таке покарання є справедливим, відповідає його меті, закріпленій у ст. 50 КК.
Рішення суду про обчислення початку строку відбування покарання з 19 серпня 2024 року, тобто з моменту ухвалення вироку є правильним, адже в цій справі ОСОБА_5 запобіжний захід - тримання під вартою, не обирався і впродовж здійснення кримінального провадження він був в ув`язненні на виконання іншого вироку - від 21 червня 2018 року.
Такий підхід узгоджується з практикою Верховного Суду (див. постанови від 10 листопада 2022 року в справі № 219/1965/20, 2 квітня 2025 року в справі № 295/1287/23).
Ухвалений обвинувальний вирок відповідає статтям 370, 374 КПК.
Апеляційний перегляд здійснено з додержанням статей 404, 405 КПК. 
Як убачається з журналів, технічна фіксація судових засідань проводилась за допомогою підсистеми відеоконференцзв`язку. Клопотань про відкладення апеляційного розгляду через незадовільний стан здоров`я засуджений не заявляв, тож посилання в скарзі з цього приводу необґрунтовані.
Заразом, переглянувши у змагальній процедурі вирок, суд апеляційної інстанції, проаналізувавши й зіставивши з матеріалами кримінального провадження всі аргументи сторони захисту, дав на них докладні відповіді й умотивовано залишив без задоволення подані засудженим і захисником апеляційні скарги.
Зміст постановленої ухвали узгоджується з положеннями ст. 419 КПК.
За матеріалами провадження захисник ОСОБА_6 брав участь у суді апеляційної інстанції й у нього не було жодних перешкод для звернення до суду для отримання копії ухвали, як це визначено в ч. 7 ст. 376 вказаного Кодексу. Водночас обов`язкове надсилання сторонам копії резолютивної частини судового рішення процесуальним законом не передбачено.
Крім того, за змістом Закону України «Про доступ до судових рішень», Порядку ведення Реєстру, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 19 квітня 2018 року № 1200/0/15-18, обов`язковому оприлюдненню підлягає лише повний текст судового рішення, а не його резолютивна частина.
Істотних порушень норм права, які тягнуть за собою обов`язкове скасування оспорюваних судових рішень і призначення нового розгляду в суді першої інстанції, про що йдеться в поданій скарзі, під час касаційного розгляду не встановлено.
Тому касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, колегія суддів
ухвалила:
Вирок Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 19 серпня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 4 листопада 2024 року стосовно ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого - без задоволення. 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді: 

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3