ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/13793/15 Головуючий у 1 інстанції: Андрусенко О.О.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2026 року м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.
Суддів Безименної Н.В. Кузьмишиної О.М.
За участю секретаря Данилюк Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Міністерства юстиції України на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної податкової служби України, Головного управління ДПС у Київській області, як відокремленого підрозділу Державної податкової служби, Міністерства юстиції України, Міністерства доходів і зборів України, Державної фіскальної служби України, Головного управління ДФС у Київській області, третя особа - виконуючий обов`язки Голови комісії з реорганізації Міністерства доходів і зборів України про визнання нечинним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної податкової служби України, Головного управління ДПС у Київській області, як відокремленого підрозділу Державної податкової служби, Міністерства юстиції України, Міністерства доходів і зборів України, Державної фіскальної служби України, Головного управління ДФС у Київській області, третя особа - виконуючий обов`язки Голови комісії з реорганізації Міністерства доходів і зборів України, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив:
- визнати нечинним та скасувати наказ Міністерства доходів і зборів України від 12.06.2015 №548-о про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Державної податкової інспекції у м. Славутич Головного управління Міністерства доходів і зборів у Київській області;
- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Державної податкової інспекції у м. Славутич Головного управління Міністерства доходів і зборів у Київській області або рівнозначній посаді в Головному управлінні ДФС у Київській області з 13.06.2015; 
- стягнути з Головного управління ДФС у Київській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13.06.2015 до дня поновлення на посаді з урахуванням пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 за період з 13.06.2015 по 12.12.2020; 
- стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 50 000,00 грн; 
- зобов`язати Міністерство юстиції України вилучити з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» відомості про ОСОБА_1 , як про особу щодо якої застосовано заборону, передбачену частинами 3 або 4 статті 1 Закону України «Про очищення влади».
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2025 року позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства доходів і зборів України від 12.06.2015 №548-о «Про звільнення ОСОБА_1 ».
Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Державної податкової інспекції у м. Славутичі Головного управління Міндоходів у Київській області з 13.06.2015.
Стягнуто з Головного управління ДФС у Київській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 1203160,96 грн.
Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Державної податкової інспекції у м. Славутичі Головного управління Міндоходів у Київській області та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у сумі 2476,33грн підлягає негайному виконанню.
Стягнуто з Міністерства доходів і зборів України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у сумі 10 000,00 грн.
Зобов`язано Міністерство юстиції України вилучити з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», відомості про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади». У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду, відповідач - Міністерство юстиції України звернувся із апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції у частині зобов`язання Міністерства юстиції України вилучити з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», відомості про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади», та ухвалити у цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Зокрема, апелянт вказує, що дії Міністерства юстиції України щодо внесення до Реєстру відомостей щодо позивача є законними та правомірними, оскільки спрямовані на виконання вимог Закону України «Про очищення влади». Також, апелянт зазначає, що законодавством України визначений порядок та вичерпний перелік обставин для вилучення відомостей про особу з Реєстру, а тому, вимоги позивача до Міністерства юстиції України щодо зобов`язання Мін`юсту вилучити відомості стосовно нього з Реєстру є передчасними, оскільки, відсутні підстави вважати, що за наявності визначених законодавством підстав, Мін`юст відмовиться вилучати відомості щодо позивача з Реєстру. Крім того, апелянт зазначає, що наявність в Реєстрі відомостей про особу у зв`язку із застосуванням до неї заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади», з 16.10.2024 не є підставою для відмови такій особі у призначенні на посади в органи державної влади та органи місцевого самоврядування у зв`язку із закінченням строку дії такої заборони.
20 січня 2026 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від позивача - ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує рішення суду першої інстанції.
23 березня 2026 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від відповідача - Головного управління ДПС у Київській області, як відокремленого підрозділу Державної податкової служби надійшли письмові пояснення у справі.
Також, 23 березня 2026 року до суду апеляційної інстанції від відповідача - Головного управління ДФС у Київській області надійшли письмові пояснення у справі.
Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Отже, в апеляційному порядку підлягає перегляду рішення суду першої інстанції виключно в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України.
Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 з 2001 року працював в системі податкових органів на різних посадах, про що свідчать записи у трудовій книжці серії НОМЕР_1 .
Наказом Міністерства доходів і зборів України від 24.05.2013 №827-о ОСОБА_1 у порядку переведення призначено на посаду начальника Державної податкової інспекції у м. Славутич Головного управління Міндоходів у Київській області, звільнивши з посади начальника державної податкової інспекції у м. Славутичі Головного управління Київської області Державної податкової служби.
У період з 23.02.2015 по 12.06.2015 включно ОСОБА_1 перебував в стані тимчасової непрацездатності та у зазначений період до виконання службових обов`язків не приступав, про що свідчать листки непрацездатності серії АГН № 213654, АГН №213837, АГН №259016, АГН №185753, АГН №218324, АГН №094853, АГН №216034, АГН №218934 та лист Державної податкової інспекції у м. Славутичі Головного управління ДФС у Київській області від 17.08.2015.
24 лютого 2015 року Державною фіскальною службою України видано наказ №117 «Про початок проведення перевірки відповідно до Закону України «Про очищення влади» стосовно посадових і службових осіб Міндоходів», згідно з яким, розпочато перевірку відповідно до Закону України «Про очищення влади», зокрема, стосовно керівників, їх перших заступників та заступників керівників територіальних органів Міндоходів, зокрема, Головного управління Міндоходів у Київській області з 23.03.2015. Пунктом 2 наказу приписано Департаменту комунікацій ДФС розмістити наказ у день його реєстрації на офіційному веб-порталі ДФС, а пунктом 3 вказаного наказу приписано керівникам (головам комісій з реорганізації) територіальних органів Міндоходів: забезпечити доведення цього наказу в день його видання до відома осіб, зазначених у підпунктах 1.2 -1.4 пункту 1 цього наказу; надати особисто та забезпечити надання особами, зазначеними у підпунктах 1.2 -1.4 пункту 1 цього наказу, до Департаменту персоналу власноручно написаних заяв за формою, визначеною у додатках 1 або 2 Порядку.
Листом від 04 червня 2015 року №3176/8/10-36-04 Головне управління ДФС у Київській області повідомило Державну фіскальну службу України, що, згідно листа ДПІ у м. Славутичі від 03.06.2015 №621/8/10-34-04/043 «Про надання інформації», ОСОБА_1 знаходиться на лікарняному з 23.02.2015, у зв`язку з цим, його неодноразово в телефонному режимі (16.03.2015, 15.04.2015, 29.05.2015, 02.06.2015) запрошували до ДПІ у м. Славутичі для ознайомлення з наказом ДФС України від 24.02.2015 №117 «Про початок проведення перевірки відповідно до Закону України «Про очищення влади» стосовно посадових і службових осіб Міндоходів». На момент формування повідомлення, ОСОБА_1 заяву про проведення перевірки, передбачену Законом України «Про очищення влади», не надав.
Також, 12 червня 2015 року до Міністерства доходів і зборів України надійшла доповідна записка Департаменту персоналу Державної фіскальної служби України №1492/99-99-04-01-02-18, якою повідомлено, що станом на 12.06.2015 ОСОБА_1 не подав заяву у строк, передбачений частиною другою статті 4 Закону України «Про очищення влади», а тому, на підставі пункту 7-2 частини першої статті 36 КЗпП України він підлягає звільненню із займаної посади з підстав, передбачених частиною третьою статті 4 Закону України «Про очищення влади».
Наказом Міністерства доходів і зборів України від 12.06.2015 №548-о «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача з 12.06.2015 звільнено з посади начальника Державної податкової інспекції у м. Славутич Головного управління Міндоходів у Київській області на підставі пункту 7-2 частини першої статті 36 КЗпП України, частини третьої статті 4 Закону України «Про очищення влади», листа Головного управління ДФС у Київській області від 04.06.2025 №3176/8/10-36-04, доповідної записки від 12.06.2015 №1492/99-99-04-01-02-18.
ОСОБА_1 ознайомлено з наказами від 24.02.2015 №117 «Про початок проведення перевірки відповідно до Закону України «Про очищення влади» стосовно посадових і службових осіб Міндоходів» та від 12.06.2015 №548-о «Про звільнення ОСОБА_1 » лише - 17.06.2015 (після виходу з лікарняного), про що свідчать його особисті підписи на таких наказах.
19 червня 2015 року ОСОБА_1 направив поштовим зв`язком на ім`я голови Комісії з реорганізації Міністерства доходів і зборів України власноручно написану заяву, в якій повідомив про те, що до нього не застосовуються заборони, визначені частиною третьою, четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади», та надав згоду на проходження перевірки та на оприлюднення відомостей щодо нього відповідно до цього Закону, а також копію декларації про майно, доходи і зобов`язання фінансового характеру за 2014 рік, копію сторінок паспорта громадянина України та копію документа, що підтверджує реєстрацію у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків. Вказана заява була зареєстрована 22.06.2015.
До Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» внесено інформацію про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади».
Не погоджуючись із наказом про звільнення та внесенням до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» відповідної інформації, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції про застосування заборони, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 8 Конституції України установлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 3 Конституції України).
Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (стаття 24 Конституції України).
Громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, у всеукраїнському та місцевих референдумах, вільно обирати і бути обраними до органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування (стаття 38 Конституції України).
У частині другій статті 61 Конституції України зазначено, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.
Відповідно до частини першої статті 129 Конституції України, суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.
Статтею 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який набрав чинності з 11 вересня 1997 року, Україна як член Ради Європи ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), взявши на себе зобов`язання поважати права людини. Цим законом Україна повністю визнала на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.
Статтею 8 Конвенції кожному гарантовано право на повагу до приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Стаття 31 Віденської конвенції визначає загальне правило тлумачення, яке встановлює, що договір повинен тлумачитись добросовісно відповідно до звичайного значення, яке слід надавати термінам договору в їхньому контексті, а також у світлі об`єкта і цілей договору. Відповідно до пункту b) частини третьої цієї статті поряд з контекстом враховується наступна практика застосування договору, яка встановлює угоду учасників щодо його тлумачення.
Відповідно до статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» від 29 червня 2009 року № 1906-IV, міжнародні договори є частиною національного законодавства та у разі суперечностей між ними мають вищу юридичну силу, ніж положення актів національного законодавства.
За приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Частиною першою статті 3 КАС України встановлено, що порядок здійснення адміністративного судочинства встановлюється Конституцією України, цим Кодексом та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до статті 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.
16 жовтня 2014 року набрав чинності Закон України «Про очищення влади» від 16 вересня 2014 року № 1682-VII (далі - Закон № 1682-VII).
Очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування (частина перша статті 1 Закону № 1682-VII).
Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист (частина друга статті 1 Закону № 1682-VII).
У відповідності до частини 3 статті 1 Закону № 1682-VII, протягом десяти років із дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.
За приписами частини 1 статті 5 Закону № 1682-VII, органом, уповноваженим на забезпечення проведення перевірки, передбаченої цим Законом, є Міністерство юстиції України.
Згідно з частиною 2 статті 5 Закону № 1682-VII, Міністерство юстиції України в місячний строк з дня набрання чинності цим Законом розробляє та подає на затвердження Кабінету Міністрів України: 1) перелік органів, що здійснюють перевірку достовірності відповідних відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами третьою та четвертою статті 1 цього Закону, згідно з їх компетенцією; 2) порядок проведення перевірки, передбаченої цим Законом; 3) план проведення перевірок по кожному органу державної влади та органу місцевого самоврядування, підприємству, в якому працюють особи, зазначені у пунктах 1-10 частини першої статті 2 цього Закону, відповідно до черговості, визначеної частиною шостою цієї статті.
Частиною 12 статті 5 Закону № 1682-VII передбачено, що у разі встановлення за результатами перевірки особи недостовірності відомостей, визначених пунктами 1 та/або 2 частини п`ятої цієї статті, орган, який проводив перевірку, надсилає копію висновку про результати перевірки до Міністерства юстиції України для офіційного оприлюднення на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України інформації про надходження такого висновку та внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади", не пізніш як у триденний строк з дня одержання такого висновку.
Відомості про осіб, щодо яких встановлено заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 цього Закону, вносяться до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади" (далі - Реєстр), що формується та ведеться Міністерством юстиції України. Положення про Реєстр, порядок його формування та ведення затверджуються Міністерством юстиції України (частина перша статті 7 Закону № 1682-VII).
Відповідно до частини 2 статті 7 Закону № 1682-VII, інформація з Реєстру про внесення відомостей про особу до Реєстру або про відсутність у Реєстрі відомостей про таку особу подається:
на запит державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування з метою проведення перевірки, передбаченої цим Законом, або спеціальної перевірки, передбаченої Законом України "Про запобігання корупції", відомостей про осіб, які претендують на зайняття посад, пов`язаних із виконанням функцій держави або місцевого самоврядування;
на запит правоохоронних органів у разі необхідності отримання такої інформації в рамках кримінального або адміністративного провадження або на запит прокурора в рамках здійснення нагляду за додержанням вимог і застосуванням законів;
під час звіряння переліку осіб, звільнених з посад у зв`язку із здійсненням очищення влади (люстрації), з відомостями, що містяться в Реєстрі;
у разі звернення фізичної особи (уповноваженої нею особи) щодо отримання відомостей про себе.
Згідно частини 3 статті 7 Закону № 1682-VII, Міністерство юстиції України не пізніше ніж на третій день після отримання відомостей, які підлягають внесенню до Реєстру, забезпечує їх оприлюднення на своєму офіційному веб-сайті та вносить їх до Реєстру. Відкритими для безоплатного цілодобового доступу є такі відомості про особу, щодо якої застосовано положення цього Закону: 1) прізвище, ім`я, по батькові; 2) місце роботи, посада на час застосування положення цього Закону; 3) відомості про стан проходження перевірки особою, а також інформація про надходження висновків про результати перевірки, які свідчать про наявність підстав для застосування до особи, яка проходила перевірку, заборон, визначених статтею 1 цього Закону; 4) час, протягом якого на особу поширюється заборона, передбачена частиною третьою або четвертою статті 1 цього Закону.
Зазначені відомості не належать до конфіденційної інформації про особу та не можуть бути обмежені в доступі.
Пунктом 2 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1682-VII встановлено, що впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб: 1) звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів; 2) інформує Міністерство юстиції України про їх звільнення з посад та надає відповідні відомості про застосування до таких осіб заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 цього Закону, для їх оприлюднення на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України та внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади", у порядку та строки, визначені цим Законом.
Закон № 1682-VII був предметом оцінки Європейської комісії "За демократію через право" (далі - Венеціанська комісія) за зверненням моніторингового комітету Парламентської Асамблеї Ради Європи, за результатами якої Комісією схвалено два висновки: 1) Проміжний висновок № 788/2014 на 101-й пленарній сесії 12-13 грудня 2014 року у м. Венеція (далі - Проміжний висновок № 788/2014), 2) Остаточний висновок № 788/2014 на 103-му пленарному засіданні 19-20 червня 2015 року у м. Венеція (з урахуванням змін, унесених до Верховної Ради України 21 квітня 2015 року) (далі - Остаточний висновок № 788/2014).
У пункті 18 Проміжного висновку № 788/2014 Венеціанська комісія відзначила, що європейські стандарти в галузі люстрації, в основному, випливають з трьох джерел:
1) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (зокрема, статей 6, 8 і 14, статті 1 Протоколу 12) та практики Європейського суду з прав людини;
2) прецедентного права національних конституційних судів;
3) Резолюцій Парламентської асамблеї Ради Європи: "Про необхідність міжнародного засудження тоталітарних комуністичних режимів" № 1481 (2006) (далі - Резолюція ПАРЄ № 1481 (2006)); "Про заходи з ліквідації спадщини колишніх комуністичних тоталітарних систем" №1096 (1996) (далі - Резолюція ПАРЄ № 1096 (1996)) та додана до неї доповідь, яка містить "Керівні принципи щодо відповідності закону про люстрацію та аналогічних адміністративних заходів вимогам держави, заснованої на принципі верховенства права" (далі - Керівні принципи ПАРЄ).
Наказом Міністерства юстиції України від 16 квітня 2014 року № 1704/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 16 жовтня 2014 року за №1280/26057, затверджено Положення про Єдиний державний реєстр осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» (далі - Положення №1704/5), яке визначає порядок формування та ведення Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» (далі - Реєстр), а також надання відомостей з нього.
Згідно з пунктами 2, 4 розділу І Положення №1704/5, Реєстр - це електронна база даних, яка містить відомості про осіб, щодо яких застосовано заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади».
Держателем Реєстру є Міністерство юстиції України.
Реєстратори в межах своєї компетенції вносять до Реєстру та вилучають з нього у порядку, визначеному цим Положенням, відомості про осіб, щодо яких застосовано заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади», надають інформацію з Реєстру у випадках, визначених частиною другою статті 7 Закону України «Про очищення влади», виконують інші функції, передбачені цим Положенням (пункт 9 розділу І Положення №1704/5).
Відповідно до пункту 5 розділу ІІ Положення №1704/5, підставою для вилучення з Реєстру відомостей про особу, щодо якої застосовано заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України "Про очищення влади", є звернення про вилучення від органу, який проводив перевірку, або від особи, відомості щодо якої внесені до Реєстру, з наданням одного з таких документів: копії обґрунтованого рішення про скасування результатів перевірки, що свідчить про відсутність підстав для застосування до особи, яка проходила перевірку, заборон, визначених статтею 1 Закону України "Про очищення влади", від органу, який проводив перевірку, в паперовій формі за підписом уповноваженої особи органу, завіреним печаткою; копії відповідного судового рішення в паперовій формі, засвідченої в установленому порядку, з належним чином оформленим підтвердженням про набрання законної сили; копії документів про смерть особи, відомості щодо якої внесені до Реєстру, в паперовій формі та засвідчені належним чином.
Як вбачається з матеріалів справи, в силу вимог частини 1 статті 308 КАС України, в апеляційному порядку підлягає перегляду рішення суду першої інстанції виключно в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, а саме, в частині зобов`язання Міністерства юстиції України вилучити з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», відомості про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади».
Так, апелянт зазначає, що дії Міністерства юстиції України щодо внесення до Реєстру відомостей щодо позивача є законними та правомірними, оскільки спрямовані на виконання вимог Закону України «Про очищення влади». 
При цьому, апелянт, посилаючись на пункт 5 розділу ІІ Положення №1704/5, вказує, що законодавством України визначений порядок та вичерпний перелік обставин для вилучення відомостей про особу з Реєстру, а тому, вимоги позивача до Міністерства юстиції України щодо зобов`язання Мін`юсту вилучити відомості стосовно нього з Реєстру є передчасними, оскільки, відсутні підстави вважати, що за наявності визначених законодавством підстав, Мін`юст відмовиться вилучати відомості щодо позивача з Реєстру.
З даного приводу, колегія суддів зазначає, що питання наявності підстав для зобов`язання Міністерства юстиції України вилучити з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади" відомості про застосування до осіб заборони, передбаченої Законом № 1682-VII, досліджувалося Верховним Судом також у низці постанов, зокрема, у постановах від 23 жовтня 2020 року у справі №826/17794/14, від 19 листопада 2020 року у справі № 826/6973/15, від 14 грудня 2020 року у справі № 826/17787/14, від 13 жовтня 2021 року у справі № 826/4249/15.
У цих постановах Верховний Суд звертав увагу, що у рішенні ЄСПЛ від 17 жовтня 2019 року «Полях та інші проти України» (заяви № 58812/15, № 53217/16, № 59099/16, № 23231/18, № 47749/18), яке 24 лютого 2020 року набуло статусу остаточного та стосувалося звільнення п`ятьох державних службовців на підставі приписів Закону № 1682-VII, ЄСПЛ розглядав внесення відомостей про осіб заявників до загальнодоступного в мережі Інтернет Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону № 1682-VII як одного із трьох аспектів, які вплинули на приватне життя заявників у контексті статті 8 Конвенції. Суд вважав, що поєднання цих заходів мало дуже серйозні наслідки для здатності заявників встановлювати і розвивати відносини з іншими та їхньої соціальної і професійної репутації, а також значною мірою вплинуло на них.
ЄСПЛ констатував, що відомості про застосування до заявників заходів, передбачених Законом № 1682-VII, було одразу оприлюднено ще до того, як було розглянуто їхні позови. Закон № 1682-VII не вимагав будь-якого доведення індивідуальної вини, а його оголошена мета полягала в «очищенні» державної служби від осіб, які асоціювалися з «узурпацією влади», підривом основ національної безпеки та оборони і порушеннями прав людини. За таких обставин застосування заходів, передбачених Законом № 1682-VII, ймовірно було тісно пов`язано із соціальною та професійною стигматизацією, як стверджували заявники. Не стверджувалося, що на практиці Закон не мав такого ефекту (рішення у справі «Полях та інші проти України», пункт 210).
Крім того, у наведених справах Верховний Суд звертав увагу, що у пунктах 98-100 Проміжного висновку № 788/2014 Венеціанська комісія відзначила, що проблематичними є положення статті 7 Закону № 1682-VII, відповідно до якого відомості про осіб, які підлягають люстрації, вносяться до Єдиного реєстру осіб, які підпадають під дію цього Закону, що створюється і ведеться Міністерством юстиції України, із публікацією на веб-сайті вказаного міністерства особистих даних і результатів перевірки особи і наданням її для вільного користування.
Венеціанська комісія нагадала, що вже раніше у своєму консультативному висновку стосовно «Колишньої Югославської Республіки Македонія» заявляла, що «публікація до ухвалення рішення суду є проблематичною у зв`язку зі статтею 8 ЄКПЛ. Негативний вплив такої публікації на репутацію особи навряд чи може бути усунений пізніше вилученням її імені з реєстру, а потерпілий не має засобів, щоб захистити себе від такого негативного впливу. Останнє може бути адекватним заходом, необхідним у демократичному суспільстві, коли співпраця встановлюється остаточно, а не раніше. Тому публікація повинна відбуватися тільки після ухвалення рішення суду» (пункт 99 Проміжного висновку № 788/2014).
Оскільки, у Законі № 1682-VII не гарантується, що публікація дозволяється тільки після остаточного рішення суду, то, за висновком Венеціанської комісії, як така ця норма піднімає очевидні проблеми сумісності зі статтею 8 Конвенції (пункт 100 Проміжного висновку № 788/2014).
З огляду на викладене, у наведених справах Верховний Суд визнав обґрунтованим висновок судів попередніх інстанцій про наявність підстав для зобов`язання Міністерства юстиції України вилучити з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону № 1682-VII відомості про застосування до позивачів у наведених справах заборони, передбаченої Законом № 1682-VII, оскільки, наслідкові дії Міністерства юстиції України щодо внесення прізвища позивача до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону №1682-VII, призводять до негативних наслідків для репутації позивача та неможливості реалізації ним конституційного права на працю.
При вирішенні даної справи колегія суддів також враховує, що метою адміністративного судочинства, відповідно до статті 2 КАС України, визначено ефективний захист прав. Сам лише формальний розгляд справи і ухвалення рішення, яке завідомо не може захистити особу, не узгоджується з метою правосуддя.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).
Стаття 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
За приписами пункту 9 розділу І та пункту 5 розділу ІІ Положення №1704/5, Реєстратори уповноважені вилучати із Реєстру відомостей про особу, щодо якої застосовано заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 Закону № 1682-VII, зокрема, на підставі звернення особи, відомості щодо якої внесені до Реєстру, із доданою до нього копією відповідного судового рішення в паперовій формі, засвідченою в установленому порядку, з належним чином оформленим підтвердженням про набрання законної сили.
Враховуючи вищевказане, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для зобов`язання Міністерства юстиції України вилучити з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», відомості про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади».
Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладеною у постановах від 22 листопада 2022 року у справі №140/2531/21 та від 26 січня 2022 року у справі №826/18812/14.
Довід апелянта про те, що після закінчення строку дії заборони наявність відомостей у Реєстрі не впливає на можливість призначення особи на посади, є безпідставним, оскільки правове значення перебування особи у Реєстрі не обмежується чинністю заборони, а саме по собі зумовлює негативні наслідки для її ділової репутації та професійної реалізації, що підтверджується практикою ЄСПЛ (зокрема у справі «Полях та інші проти України»). 
Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткову обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та наявність правових підстав для їх часткового задоволення.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).
При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України залишити без задоволення.
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України. 

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р. 

Судді Безименна Н.В.

Кузьмишина О.М.

Повне судове рішення складено 25.03.2026 р.