Справа № 939/192/25
Провадження № 2/369/3319/26
РІШЕННЯ
Іменем України

23.02.2026         м. Київ
Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:
головуючої судді Пінкевич Н.С.,
секретаря Худинець Д.С.
за участі представника позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_3 , до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи Вишневий відділ державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), ОСОБА_6 в інтересах, якої діє законний представник ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про зняття арешту,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2025 року ОСОБА_2 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_3 , звернулась до Бородянського районного суду Київської області з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 помер. ОСОБА_2 є його дочкою та спадкоємцем за законом, яка прийняла спадщину в передбачений законом термін. Водночас, позивачці стало відомо, що нерухоме майно ОСОБА_9 перебуває під арештом, накладеним внаслідок примусового виконання рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 квітня 2010 року, скасованого рішенням Апеляційного суду Київської області від 17 червня 2013 року у справі №2-1608/2010, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 вересня 2013 року. Відтак, позивач вважала, що вона не є боржником та стороною виконавчого провадження, її право на отримання свідоцтва про спадщину підлягає судовому захисту, а підстави для арешту, накладеного на спадкове майно, відсутні.
Просила суд:
зняти арешт з усього нерухомого майна та грошових коштів, які належать на праві приватної власності померлому ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою судді Бородянського районного суду Київської області від 12 лютого 2025 року цивільну справу за позовом ОСОБА_2 передано для розгляду за підсудністю до Києво-Святошинського районного суду Київської області.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 березня 2025 року відкрито позовне провадження у цивільній справі, визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження. 
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 липня 2025 року витребувано у Вишневого відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) інформацію та копії документів: 
інформацію щодо перебування на виконанні у Вишневому відділі ДВС у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) виконавчих проваджень, боржником у яких був/є ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; 
копії постанов про відкриття виконавчих проваджень, боржником у яких був/є ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; 
копії постанов про накладення арешту на майно та грошові кошти боржника у виконавчих провадженнях, ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; 
інформацію щодо скасування постанов про накладення арешту на майно та грошові кошти боржника у виконавчих провадженнях, ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; 
копії постанов про закінчення виконавчих проваджень (повернення виконавчого листа), боржником у яких був/є ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 жотвня 2025 року витребувано у Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (код ЄДРПОУ 43315602, адреса місцезнаходження: 01001, Україна, місто Київ, провулок Музейний, будинок 2д) інформацію та копії документів:
інформацію щодо перебування на виконанні у Підрозділі примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області та Київському міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції України виконавчих проваджень, боржником у яких був/є ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (в тому числі, але не виключно, ВП № 21556745);
копії постанов про відкриття виконавчих проваджень, боржником у яких був/є ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (в тому числі, але не виключно, ВП № 21556745);
копії постанов про накладення арешту на майно та грошові кошти боржника у виконавчих провадженнях, ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (в тому числі, але не виключно, ВП № 21556745);
інформацію щодо скасування постанов про накладення арешту на майно та грошові кошти боржника у виконавчих провадженнях, ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (в тому числі, але не виключно, ВП № 21556745);
копії постанов про закінчення виконавчих проваджень (повернення виконавчого листа), боржником у яких був/є ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (в тому числі, але не виключно, ВП № 21556745).

10 лютого 2026 року до суду надійшла заява ОСОБА_2 про зміну предмету позову. Позивач додатково вказала, що після витребування судом інформації стало відомо і про стягувачів у виконавчих провадженнях, і де вони перебували на виконанні та на яке майно накладено арешт. Оскільки вона спадщину після смерті батька прийняла, але отримати свідоцтво про право на спадщину не може через наявні арешти, вона не є боржником у виконавчих провадженнях, тому вважає своє право порушеним.
Просила суд:
зняти арешт з усього нерухомого майна, а саме, домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 2725718) та земельної ділянки з кадастровим номером 3222480400:06:015:0028 площею 0,5665 га, що знаходиться за адресою: Київська обл., Київо-Святошинський район, Білогородська сільська рада, с. Білогородка, які належать на праві приватної власності померлому ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , накладений постановами про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження, винесеними Відділом державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції у виконавчому провадженні №29881826 від 12.04.2012 року та 08.08.2012 року;
зняти арешт з усього рухомого та нерухомого майна, що належить на праві приватної власності померлому ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , накладений постановою про відкриття виконавчого провадження, винесеною підрозділом примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області у виконавчому провадженні №21556745 від 22.09.2010 року.

При розгляді справи представник позивача позов підтримала. Просила задовольнити позов в повному обсязі.
У судове засідання відповідачі та треті особи не з`явились, представників не направили. Про час та місце розгляду повідомлені належним чином. Відзиву або письмових заперечень суду не подали, не повідомили про причини неможливості їх подати.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.
Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.
Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.
При розгляді справи судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_9 , після смерті якого приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Чемериською Наталією Володимирівною заведена спадкова справа №48/2023. 
Спадкоємцями, які прийняли спадщину є: ОСОБА_2 (дочка), ОСОБА_6 (дочка), ОСОБА_8 (батько), ОСОБА_7 (мати).
У ст. 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
З огляду на ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
За ст. 1261 ЦК у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
У ч. 5 ст. 1268 ЦК України визначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Ст. 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта; Номер інформаційної довідки: 421767092, реєстратором: Київська обласна філія державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України зареєстровано 01.10.2010 17:40:54 за № 10316681 обтяження: арешт нерухомого майна; підстава обтяження: постанова про відкриття виконавчого провадження , 21556745, 22.09.2010, підрозділ примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області, ВП № 21556745; Об`єкт обтяження: невизначене майно, все нерухоме майно у межах суми боргу у розмірі 5 213 660,63 грн.; Обтяжувач: Підрозділ примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області, Код: 34481907.
Відповідно до листа Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України №5797/2.2-25/вх.4962/2-25 від 25.11.2025, на виконанні у Відділі примусового виконання рішень перебувало виконавче провадження №21556745 з виконання виконавчого листа Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12.08.2010 №2-1608/10 про стягнення з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_10 суми боргу з врахуванням індексу інфляції у розмірі 4 422 645 грн. 62 коп., проценти за користування позикою у розмірі 789 195 грн. 01 коп., а всього - 5 211 840 грн. 63 коп., державне мито у розмірі 1700 грн., та інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120 грн.
22.09.2010 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №21556745, якою одночасно накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника.
15.04.2011 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі пункту 4 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону, що діяв на день прийняття рішення). Згідно електронної копії постанови про повернення виконавчого документу стягувачу від 15.04.2011, отриманої з Системи, пунктом 2 постанови припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення.
Відділом примусового виконання рішень повідомлено, що у зв?язку із закінченням строків зберігання зазначених документів, визначених Міністерством юстиції України, надати більш детальну інформацію не вбачається за можливе.
Додатково зазначено, що перевіркою відомостей, які містяться в Системі, встановлено, що інші виконавчі провадження, за якими боржником є ОСОБА_9 , на виконанні у Відділі примусового виконання рішень не перебувають та не перебували.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 квітня 2010 року у справі №2-1608/2010 року, позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_10 борг з урахуванням індексу інфляції в сумі 4 422 645 грн. 62 коп., проценти за користування позикою – 789 195 грн. 01 коп., а всього – 5 211 840 грн. 63 коп. Вирішено питання про судові витрати.
Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 21 липня 2010 року залишено без змін це рішення суду першої інстанції.
Ухвалою Верховного Суду України від 26 жовтня 2011 року у справі №6-56026св10 касаційну скаргу ОСОБА_9 задоволено частково. Ухвалу апеляційного суду Київської області від 21 липня 2010 року скасовано, справу передано на новий апеляційний розгляд.
Рішенням Апеляційного суду Київської області від 17 червня 2013 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 квітня 2010 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_10 , правонаступником якого є ОСОБА_4 , у задоволенні позову в повному обсязі.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 вересня 2013 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Рішення апеляційного суду Київської області від 17 червня 2013 року залишено без змін.
Отже, суд дійшов до висновку, що матеріалами справи підтверджено, що виконавче провадження №21556745 було відкрито на підставі виконавчого листа, виданого на підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 квітня 2010 року, в подальшому скасованого рішенням Апеляційного суду Київської області від 17 червня 2013 року у справі №2-1608/2010, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 вересня 2013 року, про стягнення з ОСОБА_9 грошових коштів на користь ОСОБА_10 . Разом з тим, 15.04.2011 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, якою одночасно припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення.
Однак, як убачається з відомостей державного реєстру речових прав на нерухоме майно, запис про обтяження не був виключений, що свідчить про фактичне збереження арешту. Таким чином, на момент розгляду справи існує правова колізія між фактичним припиненням заходів примусового виконання та наявністю запису про арешт у реєстрі речових прав на нерухоме майно, який порушує права позивача.
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта; Номер інформаційної довідки: 421767092, реєстратором: Київська обласна філія державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України зареєстровано 14.05.2012 14:03:18 за № 12489784 обтяження: арешт нерухомого майна; підстава обтяження: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчудження, 29881826, 12.04.2012, Відділ державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції державний виконавець Паращак В.М.; Об`єкт обтяження: домоволодіння, 1/1 частка, адреса: АДРЕСА_1 ; Обтяжувач: Відділ державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції, Код: 34903037.
Відповідно до листа Вишневого відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) №94617 від 22.09.2025, згідно пошуку даних, отриманих за допомогою Автоматизованої системи виконавчих проваджень, на виконанні у Відділі перебувало виконавче провадження №29881826 з примусового виконання виконавчого листа №2-2978 від 01.11.2011 виданого Києво-Святошинським районним судом Київської області про стягнення з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_5 боргу в сумі 392 865,99 грн. 18.11.2011 керуючись статтями 3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон), постановою державного виконавця відкрито виконавче провадження. 
12.04.2012 керуючись статтею 56 Закону, з метою забезпечення реального виконання накладено арешт на нерухоме майно боржника, а саме: 1/1 частка домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
08.08.2012 керуючись статтею 56 Закону, з метою забезпечення реального виконання накладено арешт на нерухоме майно боржника, а саме: земельна ділянка з кадастровим номером 3222480400:06:015:0028 площею 0,5665 га, що знаходиться за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський р-н, с. Білогородка. 
31.03.2017 керуючись пунктом 2 частини 1 статті 37 Закону, виконавчий документ повернуто стягувачу.
Станом на 22.09.2025 перевіркою Автоматизованої системи виконавчих проваджень встановлено, що відкритих виконавчих проваджень, де боржником виступає ОСОБА_9 , у Відділі не перебуває.
Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.
Таким чином, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).
Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів (орган фіскальної служби), банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. У випадках, коли арешт майна проводився для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, як відповідач до участі у справі у встановленому законом порядку також залучається відповідний територіальний орган Державної фіскальної служби України.
Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 299/2931/17 (провадження № 61-35013св18).
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.
Згідно ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.
Частиною 1 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження», у відповідній редакції, встановлювалось, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років. Відповідно до ч. 1 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.
Частиною 5 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.
Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається яке на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.
Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності. Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Зазначеними приписами саме на суд покладено виконання позитивних зобов`язань держави щодо вирішення спорів між учасниками юридичного конфлікту, які виникають між ними у відносинах власності при реалізації належних їм правомочностей.
Суд повинен реалізовувати своє основне завдання (стаття 2 ЦПК України), а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд вважає, що належним способом захисту порушеного права є зняття арешту з усього рухомого та нерухомого майна, що належить на праві приватної власності померлому ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , накладений постановою про відкриття виконавчого провадження, винесеною підрозділом примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області у виконавчому провадженні №21556745 від 22.09.2010 року, з огляду на те, що 15.04.2011 державним виконавцем у виконавчому провадженні №21556745 винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувану, пунктом 2 якої припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення. 
Судом також взято до уваги, що рішенням Апеляційного суду Київської області від 17 червня 2013 року у справі №2-1608/2010, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 вересня 2013 року, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 квітня 2010 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_10 , правонаступником якого є ОСОБА_4 , у задоволенні позову в повному обсязі.
У цій правовій ситуації відмова в задоволенні позову щодо зняття арешту з усього нерухомого майна, а саме, домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 2725718) та земельної ділянки з кадастровим номером 3222480400:06:015:0028 площею 0,5665 га, що знаходиться за адресою: Київська обл., Київо-Святошинський район, Білогородська сільська рада, с. Білогородка, які належать на праві приватної власності померлому ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , накладеного постановами про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження, винесеними Відділом державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції у виконавчому провадженні №29881826 від 12.04.2012 року та 08.08.2012 року, унеможливила б у подальшому здійснення належного захисту майнових прав заявника щодо зняття арешту з майна, оскільки чинне законодавство не передбачає механізму зняття обтяжень з майна боржника у випадку повернення виконавчого документа стягувачу та відсутності відкритих виконавчих проваджень щодо власника.
При цьому суд враховує те, що наявність протягом тривалого часу (з 2017 року) не скасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.
Враховуючи, що позивач не є стороною у виконавчому провадженні, не є боржником, неправомірність дій не встановлено судом і не оспорювалось учасниками справи при розгляді даної справи, наявність арешту на майно є непропорційним та таким, що не відповідає принципу правової визначеності, тому позовні вимоги про звільнення майна з-під арешту підлягають задоволенню.
Обґрунтовуючи своє рішення, суд бере до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Керуючись ст.ст.12, 81, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_3 , до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи Вишневий відділ державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), ОСОБА_6 в інтересах, якої діє законний представник ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про зняття арешту – задовольнити повністю.

Зняти арешт з усього нерухомого майна, а саме, домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 2725718) та земельної ділянки з кадастровим номером 3222480400:06:015:0028 площею 0,5665 га, що знаходиться за адресою: Київська обл., Київо-Святошинський район, Білогородська сільська рада, с. Білогородка, які належать на праві приватної власності померлому ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , накладений постановами про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження, винесеними Відділом державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції у виконавчому провадженні №29881826 від 12.04.2012 року та 08.08.2012 року.
Зняти арешт з усього рухомого та нерухомого майна, що належить на праві приватної власності померлому ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , накладений постановою про відкриття виконавчого провадження, винесеною підрозділом примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області у виконавчому провадженні №21556745 від 22.09.2010 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Повний текст рішення складено 23 лютого 2026 року.

Суддя Наталія ПІНКЕВИЧ