ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 квітня 2026 року 
м. Київ
справа № 560/17619/24
адміністративне провадження № К/990/43760/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Желєзного І. В.,
суддів: Білак М. В., Мацедонська В. Е., 
перевіривши касаційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 22 січня 2025 року (суддя Салюк П. І.) та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 22 жовтня 2025 року (судді: Полотнянко Ю. П., Смілянець Е. С., Драчук Т. О.) у справі № 560/17619/24 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, 
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
1. У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), у якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 18 вересня 2020 року по день фактичного розрахунку по 28 жовтня 2024 року;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні з 18 вересня 2020 року по день фактичного розрахунку по 28 жовтня 2024 року.
2. На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 указав, що відповідач у встановлені законом строки не виконав обов`язку щодо проведення відповідного розрахунку з працівником, що звільняється з роботи, чим допустив порушення статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), що є підставою для застосування до нього відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Відтак, просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій та їх обґрунтування
3. Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 22 січня 2025 року, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 22 жовтня 2025 року, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18 вересня 2020 року по 28 жовтня 2024 року. Стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в загальному розмірі 209 316 (двісті дев`ять тисяч триста шістнадцять) грн. 00 коп. з відрахуванням з такої суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
4. Суд першої інстанції указав, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
5. Хмельницький окружний адміністративний суд зазначив, що рішенням суду від 20 вересня 2024 року у справі № 560/9374/24 встановлене право позивача при звільненні з військової служби на отримання індексації грошового забезпечення. Після виконання зазначеного рішення відповідач не звільняється від встановленої статтею 117 КЗпП України відповідальності у виді виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за весь період невиплати належних позивачу при звільненні сум. Отже, позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні згідно зі статтею 117 КЗпП України.
6. Суд першої інстанції установив, що позивач звільнений з військової служби з 17 вересня 2020 року. Тому відлік строку затримки щодо виплати позивачу заробітної плати розпочинається з 18 вересня 2020 року, з дня, наступного за днем, у якому позивачу не виплачене в повному обсязі грошове забезпечення. Отже, відповідач зобов`язаний виплатити позивачу середній заробіток за період затримки остаточного розрахунку при звільненні з військової служби з 18 вересня 2020 року по 28 жовтня 2024 року.
7. Хмельницький окружний адміністративний суд указав, що правовідносини щодо стягнення на корись позивача середнього заробітку за період з 18 вересня 2020 року по 18 липня 2022 року (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ) регулюється статтею 117 КЗпП України в редакції, до внесення у неї змін Законом № 2352-ІХ, а за період з 19 липня 2022 року по 28 жовтня 2024 року - статтею 117 КЗпП України у редакції Закону № 2352-ІХ з 19 липня 2022 року із застосуванням обмеження виплати шістьма місяцями. Таким чином, з урахуванням приписів статті 117 КЗпП України у редакції Закону № 2352-ІХ, починаючи з 19 липня 2022 року, позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні, який відбувся 29 жовтня 2024 року, лише в межах шести місяців - з 19 липня 2022 року по 19 січня 2023 року.
8. Суд першої інстанції установив, що відповідно до довідки відповідача про заробітну плату позивача за липень - серпень 2020 року загальний розмір виплаченого грошового забезпечення склав 41 783 грн 50 коп. Сукупна кількість календарних днів за цей період - 62 календарні дні. Таким чином, середній заробіток позивача складає 673 грн 93 коп. (41 783 грн 50 коп. : 62 дні). Затримка розрахунку при звільненні за період з 18 вересня 2020 року по 18 липня 2022 року становить 669 календарних днів.
9. Хмельницький окружний адміністративний суд зазначив, що при вирішенні цього питання суд ураховує такі обставини як розмір недоплаченої суми заробітку, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. Зокрема, істотність частки складових заробітної плати порівняно із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 84 638 грн 95 коп. (розмір несвоєчасно виплачених сум) / 450 859 грн 17 коп. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку (669 днів х 673 грн 93 коп.)) = 0,19. Отже, середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні з 18 вересня 2020 року по 18 липня 2022 року та з врахуванням принципу співмірності становить 85 663 грн 24 коп. (673 грн 93 коп. х 669 календарних днів х 0,19).
10. Суд першої інстанції також зазначив, що під час визначення суми середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 19 липня 2022 року по 28 жовтня 2024 року суд враховує обмеження періоду стягнення шістьма місяцями, запроваджене статтею 117 КЗпП України у редакції Закону № 2352-ІХ, що становить 185 календарних днів (з 19 липня 2022 року по 19 січня 2023 року). Тому, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період складає 124 677 грн 05 коп. (673 грн 93 коп. х 185 календарних днів).
11. Хмельницький окружний адміністративний суд указав, що із зазначених сум роботодавець утримує податок з доходів та інші обов`язкові платежів. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08 листопада 2018 року у справі № 805/1008/16-а.
12. Отже, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги необхідно задовольнити частково шляхом стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в загальному розмірі 209 316 грн, в тому числі за період з 18 вересня 2020 року по 18 липня 2022 року в розмірі 84 638 грн 95 коп., та з 19 липня 2022 року по 19 січня 2023 року у розмірі 124 677 грн 05 коп.
13. Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, Сьомий апеляційний адміністративний суд указав, що суд першої інстанції при вирішенні цього публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
Короткий зміст та обґрунтування наведених у касаційних скаргах вимог
14. Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, військова частина НОМЕР_1 надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу, на обґрунтування якої зазначила, що справа № 560/17619/24 відповідає вимозі, викладеній у пункті 1 частини четвертої статті 328 КАС України, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
15. Посилаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у справі № 489/6074/23, скаржник указав, що, розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин.
16. Скаржник звернув увагу, що в цій справі судом першої інстанції застосовано принцип співмірності лише до заявленого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні лише до періоду до 18 липня 2022 року. Водночас із 19 липня 2022 року суди застосували 6 місячний період стягнення середнього заробітку без застосування принципу співмірності.
17. На переконання військової частини НОМЕР_1 , є підстава для застосування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, який викладений у постанові Великої Палати Верховного суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, у постанові Верховного Суду, викладеному у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19 (щодо розрахунку середнього заробітку), у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 489/6074/23 від 08 жовтня 2025 року.
18. У зв`язку з викладеним військова частина НОМЕР_1 просить касаційну скаргу задовольнити, оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій - скасувати, прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 повністю.
Позиція інших учасників справи
19. На момент розгляду справи, відзив на касаційну скаргу військової частини НОМЕР_1 від позивача до Верховного Суду не надходив.
20. Відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України відсутність відзиву на касаційну скаргу не перешкоджає перегляду оскаржуваного судового рішення.
Рух касаційної скарги
21. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалою від 24 листопада 2025 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою військової частини НОМЕР_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 22 січня 2025 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 22 жовтня 2025 року у справі № 560/17619/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, та витребував із Хмельницького окружного адміністративного суду справу № 560/17619/24.
22. Ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду справу № 560/17619/24 призначено до касаційного розгляду в порядку письмового провадження.
Обставини справи, установлені судами попередніх інстанцій 
23. ОСОБА_1 із грудня 2015 року по 17 вересня 2020 року включно проходив військову службу та перебував на грошовому забезпеченні у ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ).
24. Згідно з витягом з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 17 вересня 2020 року № 619 ОС ОСОБА_1 виключено із списків особового складу та всіх видів забезпечення з 17 вересня 2020 року.
25. Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суд від 20 вересня 2024 року по справі № 560/9374/24 позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року включно із застосуванням січня 2008 року як місяця, з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця). 
Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року включно із застосуванням січня 2008 року як місяця, з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця), з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінетом Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44. 
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
26. На виконання рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 20 вересня 2024 року у справі № 560/9374/24 відповідачем 29 жовтня 2024 року здійснено нарахування та виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року на загальну суму 84 638 грн 95 коп.
27. На переконання позивача, відповідачем з 18 вересня 2020 року по 28 жовтня 2024 року не виплачено належні йому до виплати суми грошового забезпечення, а тому він набув право на стягнення в судовому порядку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до повного розрахунку, у зв`язку із чим звернувся до суду із цим позовом.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ 
Релевантні джерела права й акти їх застосування. Оцінка висновків судів першої та апеляційної інстанцій, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи
28. Відповідно до частини першої статті 341 КАС України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, що стали підставою для відкриття касаційного провадження, і перевіряє правильність застосування норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи.
29. Згідно із частиною другою статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, які не були встановлені судом першої чи апеляційної інстанції; вирішувати питання щодо достовірності доказів; надавати перевагу одним доказам над іншими; збирати чи приймати нові докази або додатково перевіряти їх.
30. На підставі частини третьої статті 341 КАС України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, зокрема, якщо необхідно врахувати висновок про застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
31. У справі, що розглядається, ОСОБА_1 , який у період із грудня 2015 року по 17 вересня 2020 року включно проходив військову службу та перебував на грошовому забезпеченні у ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), просить стягнути з відповідачів середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
32. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
33. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (стаття 43 Конституції України). Права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина визначаються виключно законами (пункт 1 частини першої статті 92 Конституції України).
34. Частиною першою статі 47 КЗпП України (тут і далі - в редакції, чинній на момент звільнення позивача) визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
35. Як установили суди попередніх інстанцій, спірні правовідносини склалися щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.
36. Так, позивачу при звільненні зі служби 17 вересня 2020 року не було виплачено індексацію грошового забезпечення. Таку індексацію присуджено судовим рішенням у справі № 560/9374/24, яке набрало законної сили та на виконання якого відповідачем здійснено відповідні виплати 28 жовтня 2024 року.
37. Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
38. На підставі частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.
39. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (частина друга статті 117 КЗпП України).
40. Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон № 2352-IX), який набрав чинності з 19 липня 2022 року, статтю 117 КЗпП України викладено в такій редакції:
«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».
41. Таким чином, на час звільнення позивача зі служби, стаття 117 КЗпП України не передбачала жодного обмеження періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.
42. Проте на час проведення з позивачем повного розрахунку - 28 жовтня 2024 року та на день звернення до суду із цим позовом, стаття 117 КЗпП України передбачає обмеження щодо максимального строку затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком - у шість місяців.
43. Верховний Суд у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову від 06 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22, у якій зазначив, що з моменту набрання чинності Законом № 2352-IX - 19 липня 2022 року - положення статті 117 КЗпП України, у попередній редакції Закону України від 20 грудня 2005 року № 3248-IV (далі - Закону № 3248-IV), втратили чинність, внаслідок чого було змінено правове регулювання відносин, які підпадають під дію статті 117 КЗпП України. 
Так, до 19 липня 2022 року правове регулювання таких правовідносин здійснювалося відповідно до положень статті 117 КЗпП України, у редакції Закону № 3248-IV, тоді як після 19 липня 2022 року - підлягає застосуванню стаття 117 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-IX.
Якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 117 КЗпП України, у редакції Закону № 3248-IV, та були припинені на момент чинності дії статті 117 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-IX, то в такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 117 КЗпП України (у попередній редакції № 3248-IV, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців); у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 117 КЗпП України (у новій редакції Закону № 2352-IX, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями).
44. Окремо Верховний Суд у вказаній постанові розглянув можливість розповсюдження висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26 вересня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (щодо пропорційного зменшення середнього заробітку), на правовідносини, які регулюються статтею 117 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-IX.
45. Верховний Суд указав, що у зв`язку із набранням чинності Законом № 2352-IX, яким статтю 117 КЗпП України викладено в новій редакції, з 19 липня 2022 року стаття 117 КЗпП України, у редакції Закону № 3248-IV, втратила чинність. Отже, розповсюдження висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26 вересня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, на статтю 117 КЗпП України в новій редакцій, яка регулює правовідносини, які виникли / тривають після 19 липня 2022 року, є неможливим.
46. Разом із цим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 жовтня 2025 року у справі № 489/6074/23 (провадження № 14-85цс25) відступила від висновку, викладеного судом касаційної інстанції у постанові від 06 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22, про те, що з прийняттям Закону №2352-IX законодавець, обмеживши строк нарахування шістьма місяцями, фактично на нормативному рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, а отже, застосовувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26 червня 2019 року, до правовідносин, що регулюються новою редакцією статті 117 КЗпП України, неможливо.
47. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-323цс19) розтлумачила зміст статті 117 КЗпП України та сформулювала висновок, що відшкодування, передбачене цією нормою права, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаційний характер, а її заходи спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого (пункти 81, 82 постанови).
48. Великої Палати Верховного Суду також зауважила, що виплата середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України за своєю суттю є не штрафом чи каральною санкцією, а спеціальним видом компенсації очікуваних майнових втрат працівника. Саме така компенсаційна природа дозволяє застосувати загальні принципів права, зокрема пропорційності, та обґрунтовує можливість судового контролю за співмірністю розміру компенсації. Законодавчі положення, внесені Законом № 2352-IX, не змінили правової природи цього заходу відповідальності з компенсаційного на каральний.
49. З огляду на компенсаційний характер відповідальності за статтею 117 КЗпП України Велика Палата Верховного Суду у пунктах 87 та 92 постанови у справі № 761/9584/15-ц дійшла висновку, що «виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України».
50. Водночас Велика Палата Верховного Суду відступила від попередньої практики Верховного Суду України (постанова від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16), яка пов`язувала можливість зменшення з формальними критеріями, такими як наявність спору чи часткове задоволення позову. Натомість Велика Палата Верховного Суду сформулювала нові змістові критерії, які суд має враховувати при вирішенні питання про зменшення розміру відшкодування (пункт 91 постанови):
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- імовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність імовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
51. Ці критерії спрямовані на досягнення справедливого балансу між інтересами працівника, який має право на компенсацію, та інтересами роботодавця, аби відповідальність не була надмірною.
52. Отже, частина перша статті 117 КЗпП України (у редакції Закону № 2352-IX) передбачає: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців».
53. Зі змісту наведеної норми Велика Палата Верховного Суду виснувала, що законодавець установив максимальну межу періоду, за який нараховується компенсація за затримку розрахунку. Очевидною метою такого законодавчого втручання є забезпечення юридичної визначеності та запобігання ситуаціям, за яких розмір відповідальності роботодавця міг досягати надмірних значень, що не відповідало б принципу пропорційності. Таким чином, законодавець врегулював критерій «період затримки (прострочення)», установивши для нього граничну межу.
54. Водночас установлення максимального і преклюзивного строку для нарахування середнього заробітку не слід тлумачити як відмову від застосування принципу пропорційності при визначенні остаточного розміру стягнення.
55. Законодавче рішення усуває ризик «нескінченної» відповідальності в часі, проте не вирішує проблеми можливої неспівмірності суми компенсації та розміру основного боргу, яка може виникати і в межах установленого шестимісячного строку. Законодавець установив максимальний поріг відповідальності, однак не визначив, що сума компенсації має бути, безумовно, стягнута незалежно від обставин.
56. За позицією Великої Палати Верховного Суду, поняття «обмеження максимального строку» та «досягнення співмірності» не можна ототожнювати.
57. Шестимісячне обмеження не нівелює необхідності застосування судом критеріїв, визначених Великою Палатою Верховного Суду. Суд при вирішенні подібного спору має оцінювати обставини справи (зокрема, розмір боргу) для визначення справедливого розміру компенсації, який може дорівнювати середньому заробітку за шість місяців, однак може бути і значно меншим, але в будь-якому разі не може перевищувати цю встановлену законом межу.
58. Велика Палата Верховного Суду повторила, що Закон № 2352-IX не змінив правової природи відшкодування за статтею 117 КЗпП України, яка залишається компенсаційною. Оскільки мета норми права - компенсація, а не покарання, тому і принципи, як-от розумності, справедливості та пропорційності слід застосовувати до визначення розміру компенсації незмінно і послідовно.
59. Статтю 117 КЗпП України потрібно тлумачити у взаємозв`язку із загальними принципами цивільно-правової відповідальності.
60. У підсумку, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, викладеного судом касаційної інстанції у постанові від 06 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22, та сформулювала правовий висновок, за яким обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
61. Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо), для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
62. В аспекті питання обчислення розміру належної до відшкодування суми, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зазначає, що, спираючись на критерії, наведені у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, визначив правило, яке необхідно застосовувати для обчислення частки середнього заробітку, яка підлягає стягненню у випадку зменшення його розміру.
63. Зокрема, у пунктах 58- 60 згаданої постанови Верховний Суд зазначив, що статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
64. Тлумачення цієї норми дає підстави для суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.
65. Суд зазначив, що аналіз такого правового врегулювання дає йому змогу зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується, відповідно, розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
66. Подібний підхід щодо здійснення розрахунку суми відшкодування було застосовано судом, зокрема, й у справі № 489/6074/23 і Велика Палата Верховного Суду визнала його таким, що забезпечив справедливий баланс інтересів сторін: захистив право позивачки на повний розрахунок та належну компенсацію, водночас не допустив понесення роботодавцем несправедливих та непропорційних майнових втрат (пункти 116, 117 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2025 року у справі № 489/6074/23).
67. Отже, для цілей обчислення середнього заробітку в цій справі, з урахуванням наведених позицій Верховного Суду, підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні із загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні порівняно із загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.
68. Установивши вказані обставини, суди попередніх інстанцій мали присудити позивачеві такий відсоток суми середнього заробітку, який би відповідав відсотку несвоєчасно виплаченої суми по відношенню до загальної суми, що належала йому при звільненні.
69. Повертаючись до обставин цієї справи та оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зазначає, що позивача було звільнено зі служби 17 вересня 2020 року. Повний та остаточний розрахунок із позивачем було проведено 28 жовтня 2024 року. Період затримки розрахунку у цій справі охоплюється періодом з 18 вересня 2020 року по 28 жовтня 2024 року, тобто спірні правовідносини охоплюють період, який виник як до, так і після 19 липня 2022 року.
70. У межах цієї справи належить ураховувати положення статті 117 КЗпП України, у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, щодо періоду з 18 вересня 2020 року по 18 липня 2022 року, без обмеження строком виплати у шість місяців, та чинну редакцією статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19 липня 2022 року по 28 жовтня 2024 року, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями, із урахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19 та Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 08 жовтня 2025 року у справі № 489/6074/23.
71. Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій загалом слушно вказали на наявність підстав для зменшення середнього заробітку позивача пропорційно до розміру невиплачених сум, однак, по-перше, цей висновок судами зроблений лише щодо періоду з 08 грудня 2020 року до 18 липня 2022 року (розрахунок за період з 19 липня 2022 року по 31 травня 2023 року судами здійснений без урахування принципу співмірності), а, по-друге, сам розрахунок, здійснений судами попередніх інстанцій, не відповідає правилу, яке визначено у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, яка є орієнтиром для адміністративних судів у питанні розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку у відносинах, пов`язаних з проходженням публічної служби.
72. Так, суди попередніх інстанцій визначили істотність частки недоотриманого грошового забезпечення за період з 18 вересня 2020 року до 18 липня 2022 року як співвідношення виплаченої (з порушенням термінів) на виконання рішення суду індексації грошового забезпечення (84 638 грн 95 коп.) та середнього заробітку за весь зазначений період затримки розрахунку (450 859 грн 17 коп.), що, вочевидь, не може становити частку несвоєчасно виплачених сум з огляду на хибність визначених судом складових відповідного розрахунку та в підсумку призвело до спотворення обчислення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку в цілому.
73. Як убачається зі змісту оскаржуваних рішень Хмельницького окружного адміністративного суду та Сьомого апеляційного адміністративного суду, вирішуючи вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суди попередніх інстанцій не встановили всіх обставин, що мають значення для правильного вирішення спору в цій частині. Зокрема, судами не з`ясовано розміру належних позивачеві на день звільнення виплат, розміру невиплаченої суми та її співвідношення із загальним обсягом таких виплат, тривалості затримки, причин її виникнення, ймовірного розміру майнових втрат позивача, а також поведінки сторін у спірних правовідносинах.
74. За відсутності встановлення наведених обставин висновок про розмір відшкодування, що підлягає стягненню, є передчасним. Це зумовлено тим, що при визначенні розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, суд має виходити з принципів співмірності, справедливості, розумності та пропорційності й оцінювати, зокрема, розмір простроченої заборгованості, період затримки, причини її виникнення, ймовірні майнові втрати працівника та поведінку сторін.
75. Оскільки суди попередніх інстанцій цих обставин не встановили, відповідних критеріїв не застосували та не перевірили співмірності заявленої до стягнення суми наслідкам прострочення і розміру невиплачених сум, їхні висновки в цій частині не відповідають вимогам законності й обґрунтованості. 
76. Таким чином, висновки судів попередніх інстанцій щодо застосування статті 117 КЗпП України в частині визначення розміру відшкодування за несвоєчасний розрахунок при звільненні не узгоджуються з висновками Верховного Суду щодо застосування цієї норми права у подібних правовідносинах.
77. Водночас за правилами частини другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
78. У зв`язку із цим обсяг встановлених у цій справі обставин не дає можливості колегії суддів самостійно здійснити обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в контексті доводів касаційної скарги позивача.
79. У постанові від 16 березня 2023 року у справі № 600/747/22-а Верховний Суд наголосив, що обов`язок суду встановити дійсні обставини справи під час розгляду адміністративного позову безвідносно до позиції сторін випливає з офіційного з`ясування всіх обставин справи як принципу адміністративного судочинства, закріпленого статтею 2 та частиною четвертою статті 9 КАС України, відповідно до змісту якого суд уживає передбачені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
80. Виходячи зі змісту принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі в адміністративному судочинстві, саме на суд покладається обов`язок визначити характер спірних правовідносин і зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі позовних вимог та заперечень; з`ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів, і вжити заходів для виявлення та витребування доказів.
81. Отже, Хмельницький окружний адміністративний суд та Сьомий апеляційний адміністративний суд не вжили усіх визначених законом заходів та не встановили фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, Верховний Суд уважає їх висновки передчасними.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
82. Відповідно до підпункту 1 частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1-3 частини четвертої статті 328 цього Кодексу.
83. Згідно із частиною четвертою статті 353 КАС України справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
84. Оскільки рішення судів першої та апеляційної інстанцій не ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та прийняті із порушенням норм процесуального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню із направленням справи на новий розгляд до Хмельницького окружного адміністративного суду.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.
2. Рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 22 січня 2025 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 22 жовтня 2025 року скасувати, а справу № 560/17619/24 направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач І. В. Желєзний

Судді М. В. Білак

В. Е. Мацедонська