ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-з/803/36/26 Справа № 202/15007/24 	  	Суддя у 1-й інстанції -  Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ДОДАТКОВА ПОСТАНОВА

27 лютого 2026 року м. Дніпро 

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Пищиди М.М.
суддів: Свистунової О.В., Ткаченко І.Ю.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про стягнення витрат на правничу допомогу по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, третя особа без самостійних вимог - Державна казначейська служба України про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, -

В С Т А Н О В И Л А:
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 листопада 2025 року апеляційні скарги Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України залишено без задоволення. Додаткове рішення Індустріального районного суду м. Дніпра від 25 серпня 2025 року залишено без змін.
02 грудня 2025 року до Дніпровського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшла заява, в якій він просить ухвалити додаткове рішення у справі, яким вирішити питання про судові витрати.
В обґрунтування заяви зазначив, що судом апеляційної інстанції при ухваленні судового рішення не було вирішено питання щодо судових витрат, про які заявник зазначав у відзиві на апеляційну скаргу.
Дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає, що заява підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:
1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення;
2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати;
3) судом не вирішено питання про судові витрати;
4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.
Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви. Додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення може бути оскаржено.
Згідно ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:
1)на професійну правничу допомогу;
2)пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;
3)пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;
4)пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Щодо понесених витрат ОСОБА_1 на правничу допомогу у даній справі, то загальна сума останніх складає 40 000,00 грн. Обґрунтований розрахунок судових витрат наявний у справі (т. 2, а.с. 76); дані судові витрати, у зазначеній справі є документально підтвердженими, а саме, наявні: договір про надання правової допомоги від 20.12.2024 року (т.с. 1 а.с. 199), копія свідоцтва адвоката Саєнко І.М. (т.с. 1 а.с. 26 ), акти наданих послуг: від 25 вересня 2025 року, від 29 вересня 2025 року, від 01 грудня 2025 року (т. 2 а.с.80-81), квитанція від 25.09.2025 року на суму 12 000,00 грн., квитанція від 29.09.2025 року на суму 14 000,00 грн., квитанція від 01.12.2025 року на суму 14 000,00 грн. (т.2 а.с. 78 на зворотньому боці). 
Також, позивач зазначає про витрати, пов`язані з виготовленням процесуальних документів та їх копій, їх розмір складає — 944,36 грн. На підтвердження понесених витрат надаються детальний опис, а також квитанція на вказану суму від 01.12.2025 року (т.2 а.с.78 зворотня сторона аркуша); акт виконаних робіт від 01.12.2025 року (т.2 а.с.81 зворотня сторона аркуша).
В матеріалах справи містяться відзиви на апеляційні скарги, на які, згідно з наданим позивачем детальним описом обсягу виконаних робіт адвокатом Саєнко І.М. було витрачено на підготовку відзивів на апеляційні скарги ГУНП в Дніпропетровській області та Державної казначейської служби України — 5 годин та 4 години часу, відповідно. 
ГУНП в Дніпропетровській області надало заперечення на заяву про ухвалення додаткового рішення.
В своїх запереченнях відповідач зазначає, що час та обсяг послуг, що вказані у розрахунку, є завищеними та неспіврозмірними обсягу тих правових послуг, що були реально необхідними. Такі витрати не є фактичними і неминучими, а їх розмір не є обгрунтованим, а тому просять відмовити у задоволенні зазначеної заяви.

Відповідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Частиною 3 статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
У пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказано, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).
У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).
Варто також зауважити, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 10 листопада 2022 року у справі № 329/766/18.
Разом з тим, якщо суд визначить, що заявлені витрати є неспівмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, витраченим ним часом на надання таких послуг, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру та їх стягнення становить надмірний тягар для іншої сторони, що суперечить принципу розподілу таких витрат, суд має дійти висновку про зменшення заявлених до стягнення з іншої сторони судових витрат на професійну правничу допомогу.
Такі висновки збігаються із правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 24 січня 2019 року у справі №910/15944/17.
У заяві про ухвалення додаткового рішення зазначено, що позивач у зв`язку із розглядом справи в апеляційному суді поніс витрати на професійну правничу допомогу адвоката Саєнко І.М. в загальному розмірі 40 944,36 грн.
Дослідивши доводи заяви, обставини справи, колегія суддів вважає, що зазначені позивачем витрати на професійну правничу допомогу є завищеними та неспівмірними проведеним роботам, наданим послугам, а також часом, який був реально витрачений адвокатом.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та значимості таких дій у справі, колегія суддів дійшла до висновку про наявність підстав для зменшення їх розміру та стягнення з держави України на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 18 944,36 грн.
Керуючись ст. ст. 141, 270, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,- 

ПОСТАНОВИЛА:

Заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового судового рішення у даній справі - задовольнити частково.
Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 18 944,36 грн.
В іншій частині заяви відмовити.
Додаткова постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку. 
Повний текст додаткової постанови складено “27” лютого 2026 року.

Головуючий 
 
Судді