КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня2026 року м. Київ

Унікальний номер справи № 754/5940/25
Апеляційне провадження № 22-ц/824/8136/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,
суддів - Євграфової Є.П., Саліхова В.В.,
за участю секретаря судового засідання - Марченка М.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 07 липня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Грегуль О.В., у справі за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення оплати житлово-комунальних послуг, -
в с т а н о в и в :

У квітні 2025 року представник Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» - адвокат Коцюба В. звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 151 554,12 грн, яка складається із:
- заборгованості за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого гарячого водопостачання у розмірі 15 120,24 грн, інфляційна складова боргу у розмірі 1 799,31 грн, 3 % річних у розмірі 418,81 грн;
- заборгованості за спожиті з 01 травня 2018 року по 31 жовтня 2021 року послуги з централізованого опалення у розмірі 2 035,30 грн, інфляційна складова боргу у розмірі 219,81 грн, 3 % річних у розмірі 56,38 грн;
- заборгованості за спожиті з 01 травня 2018 року по 31 жовтня 2021 року послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 40 019,65 грн, інфляційна складова боргу у розмірі 4 762,34 грн, 3 % річних у розмірі 1 108,49 грн;
- заборгованості за спожиті з 01 листопада 2021 року послуги з постачання теплової енергії у розмірі 40 982,60 грн, інфляційна складова боргу у розмірі 3 918,34 грн, 3 % річних у розмірі 896,62 грн, пеня у розмірі 623,23 грн;
- заборгованості за спожиті з 01 листопада 2021 року послуги з постачання гарячої води у розмірі 33 365,24 грн, інфляційна складова боргу у розмірі 3 380,39 грн, 3 % річних у розмірі 775,07 грн, пеня у розмірі 532,80 грн;
- заборгованості з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання теплової енергії у розмірі 874,00 грн;
- заборгованості з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання гарячої води у розмірі 665,50 грн;
стягнути судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 3 028, 00 грн (а.с. 1-3).
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що з 01.05.2018 року Комунальне підприємство (Київської міської державної адміністрації) «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» є виконавцем комунальних послуг, а саме: з 01.05.2018 до 31.10.2021 є виконавцем послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води (послуги з ЦО/ЦПГВ), з 01.11.2021 у зв`язку зі зміною законодавства, позивач є виконавцем послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води (послуги з ТЕ/ПГВ).
Правовідносини у сфері надання послуг з ЦО/ЦПГВ регулювались Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2024 № 1875-ІV та Правилами надання послуг централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими Постановою КМУ від 21 липня 2005 року № 630.
Правовідносини у сфері надання послуг з ТЕ/ПГВ регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 № 2189-VІІІ, Постановою КМУ від 11.12.2019 № 1182 «Про затвердження Правил надання послуги з постачання гарячої води та типових договорів про надання послуг з постачання гарячої води» та Постановою КМУ від 21.08.2019 № 830 «Про затвердження Правил надання послуг з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуг постачання теплової енергії».
Відповідно до вимог вказаних вище нормативних актів послуги з ЦО/ЦПГВ та послуги з ТЕ/ПГВ надаються споживачеві згідно з договорами, що оформлюються на основні типових договорів про надання відповідних комунальних послуг, які є договорами приєднання. 
На виконання вимог законодавства, КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» на підставі типових договорів, підроблені та опубліковані/оприлюднені: договір про надання послуг з ЦО/ЦПГВ опублікований в газеті «Хрещатик» від 28.02.2018 № 34 (5085); щодо договору про надання послуг з ТЕ/ПГВ, то відповідно до ст. Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 року, у разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір, з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання.
Такі договори вважаються укладеним, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги. При цьому розміщується повідомлення про місце опублікування тексту договору на загальнодоступних місцях на інформаційний стендах та/або рахунках на оплату послуг.
Позивачем, на виконання вимог чинного законодавства на своєму веб-сайті оприлюднено типові індивідуальні договори про надання послуг з постачання теплової енергії та послуг з постачання гарячої води.
Свідченням повного і беззастережного акцепту (прийняття) умов як договору про надання послуг з ЦО/ЦПГВ, так і договору про надання з ТЕ/ПГВ є, у тому числі факт отримання послуг споживачем.
Будинок за адресою: АДРЕСА_1 , в цілому під`єднаний до мереж теплопостачання та водопостачання, а отже відповідачі є споживачами послуг з ЦО/ЦПГВ, а з 01.11.2021 споживачами послуг з ТЕ/ПГВ.
Отже, виникнення цивільних прав та обов`язків між позивачем та відповідачами підтверджується діями сторін, а саме позивач щомісячно надає відповідачу послуги з ЦО/ЦПГВ, а з 01.11.2021 послуги ТЕ/ПГВ, надсилає відповідачу платіжні документи на плату таких послуг, а відповідач споживає надані послуги та зобов`язаний оплатити їх вартість.
Проте, відповідачі у порушення вимог законодавства своєчасно не сплачували за спожиті послуги з ЦО/ЦПГВ та ТЕ/ПГВ в результаті чого утворилась заборгованість.
Також, посилався на те, що 11.10.2018 року між ПАТ «КИЇВЕНЕРГО» та Комунальним підприємство (Київської міської державної адміністрації) «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» було укладено Договір № 602-18 про відступлення права вимоги (цесїї), за яким ПАТ «КИЇВЕНЕРГО» відступило право вимоги, а КП «КИЇВТЕПЛОЕНРГО набуло право вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців, щодо виконання ними грошових зобов`язань перед Кредитором з оплати спожитих до 01.05.2018 року послуг централізованого опалення та гарячого водопостачання станом на 01.08.2018 року.
Згідно з п. 3.4.2. договору цесії, навий кредитор має право на отримання замість кредитора від споживачів, визначених у Додатку № 1 та/або у Додатку № 2 до договору цесії сплати заборгованості (а.с. 1-3).
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 07 липня 2025 року позов КП ВО Київради (КМДА) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення оплати житлово-комунальних послуг - задоволено. 
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь КП ВО Київради (КМДА) «Київтеплоенерго» 151 554, 12 грн - оплати житлово-комунальних послуг, втрати від інфляції, трьох процентів річних, пені.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП ВО Київради (КМДА) «Київтеплоенерго» 1 514, 00 грн - судового збору.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь КП ВО Київради (КМДА) «Київтеплоенерго» 1 514, 00 грн - судового збору (а.с. 50-56). 
Не погодившись з рішенням районного суду, 12 лютого 2026 року ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с. 61-64).
В обґрунтування скарги зазначила, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного та всебічного з`ясування обставин справи.
Вказувала, що суд першої інстанції взагалі не дослідив питання позовної давності, що є самостійною підставою для скасування рішення відповідно до ст. 376 ЦПК України.
Позивачем нараховано понад 13 000 грн санкцій, однак постанова КМУ № 206 (в редакції №1405) прямо забороняє нарахування та стягнення інфляційних втрат, 3% річних, пені за заборгованість за ЖКП на період воєнного стану.
Суд безумовно застосував солідарну відповідальність, не з`ясувавши фактичні підстави для покладення такої відповідальності.
У матеріалах справи відсутні: первинні бухгалтерські документи, акти приймання-передачі послуг, докази затвердження тарифів, поквартальна деталізація споживання, відсутність підтвердження фактичного обсягу наданих послуг, відсутність належних доказів укладення індивідуального договору, відсутні помісячні розрахунку боргу для обґрунтованого оскарження відповідачем, не встановлено фактичне користування послугами всіма особами. 
Тривалий період в 4 роки ніхто в квартирі не проживав, а позивач нарахував за цей період користування гарячою водою, не врахувавши, що квартира обладнана лічильниками. І за всі періоди гарячу воду нараховано без врахування наявності лічильників.
Суд розглянув справу за відсутності відповідачів, формально пославшись на повідомлення, однак не перевірив фактичне отримання кореспонденції відповідачем, враховуючи період військового стану, коли люди фактично не проживають за адресою, не забезпечив реальну можливість надати заперечення, фактично переклав тягар доказування на відповідача (а.с. 61-64).
Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

У судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 , третя особа по справі ОСОБА_3 підтримали скаргу і просили її задовольнити.
Інші особи до суду не прибули. про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином про що у справі є докази.
Позивач КП ВО КМР (КМДА) «Київтеплоенерго» про розгляд справи апеляційним судом 23 квітня 2026 року був сповіщений 18 березня 2026 року повідомленням до Електронного кабінету в ЄСІТС із забезпеченням технічної фіксації такого повідомлення, тобто належним чином, про що у справі є докази. Повідомлення відповідача ОСОБА_2 , третьої особи ОСОБА_4 повернулись із відмітками працівників пошти про відсутність адресатів за зазначеними ними адресами, заяви про зміну адреси місця проживання (перебування) від вказаних осіб до суду не надходили. Поряд з цим, апелянт ОСОБА_1 в судовому засіданні не заперечувала факт належного повідомлення ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , які є її повнолітніми доньками, зазначивши що вони обізнані про розгляд справи судом, перебувають в Грецькій Республіці, про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (а.с. 102-108). 
Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, зокрема, правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою. 
Відповідно до частини першої ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. 
Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С.А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 759/14068/19 (провадження № 61-8505св22).
У справі GORYACHYY v. Ukraine (№ 43925/18 рішення в цій справі ухвалене Комітетом 24 лютого 2022 року, оприлюднене 15 вересня 2022 року та є остаточним), ЄСПЛ зауважив, що згідно з національним законодавством апеляційний суд мав обов`язок повідомити заявника про майбутню апеляцію та запропонувати йому викласти свої доводи. На відміну від багатьох інших справ, розглянутих ЄСПЛ, де у відповідних матеріалах не було доказів того, що належна кореспонденція була надіслана заявникам (див., наприклад, «Стрижак проти України», № 72269/01, § 39, 8 листопада 2005 року; Hudakova and Others v. Slovakia, № 23083/05, §§ 30-32, 27 квітня 2010 року; і Лазаренко та інші, згадане вище, §§ 36 і 43), у цій справі докази, надані сторонами, показали, що 4 квітня 2016 року апеляційний суд справді надіслав заявнику рекомендованим листом повідомлення про апеляційну скаргу відповідача. Отже, виявляється, що національний суд належним чином дотримався вимоги, встановленої національним процесуальним законодавством.
ЄСПЛ також зазначив, що хоча загальна концепція справедливого судового розгляду та фундаментальний принцип змагальності провадження вимагають, щоб судові документи були належним чином вручені учаснику судового процесу, стаття 6 Конвенції не заходить так далеко, щоб зобов`язувати національні органи влади забезпечити бездоганне функціонування поштової системи (див., наприклад, згадане вище рішення у справі Лазаренко та інші, § 37, і, у контексті статті 8 Конвенції, Foley v. the United Kingdom (dec.), № 39197/98, вересня 2001 року).
Інакше кажучи, органи влади можуть бути притягнуті до відповідальності лише за ненадіслання відповідних документів заявнику. Той факт, що заявник не отримав кореспонденцію, надіслану йому апеляційним судом, сам по собі недостатній для того, щоб стати аргументованою підставою для заяви заявника про те, що його права за пунктом 1 статті 6 Конвенції були порушені (див. Yeremeyev v. Ukraine, (dec.) [Committee], № 64766/12, §§ 31 і 32, 26 березня року, та Sydorenko v. Ukraine (dec.) [Committee], №73193/12, § 32, 18 лютого 2021 року).
Поряд з цим, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (рішення ЄСПЛ від 20 січня 2011 року у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).
Зважаючи на вимоги пункту 2 частини восьмої ст. 128, частини п`ятої ст. 130, ст. 131, частини другої ст. 372 ЦПК України, колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, підтверджується матеріалами справи, не заперечується сторонами, що з 01 травня 2018 року КП «Київтеплоенерго» є виконавцем комунальних послуг, а саме: з 01 травня 2018 року по 31 жовтня 2021 року є виконавцем послуг з централізованого опалення та з централізованого постачання гарячої води; з 01 листопада 2021 року у зв`язку зі зміною законодавства позивач є виконавцем послуг з постачання теплової енергії та з постачання гарячої води.
На виконання вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-ІV КП (далі - Закон № 1875-ІV) «Київтеплоенерго» на підставі типового договору підготовлено та опубліковано договір про надання послуг та централізованого опалення та постачання гарячої води у газеті «Хрещатик» від 28 березня 2018 року № 34 (5085).
Розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 квітня 2018 року № 591 КП «Київтеплоенерго» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам, у зв`язку із чим КП «Київтеплоенерго» здійснює з 01 травня 2018 року надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.
11.10.2018 року між ПАТ «КИЇВЕНЕРГО» та Комунальним підприємство (Київської міської державної адміністрації) «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» було укладено Договір № 602-18 про відступлення права вимоги (цесїї), за яким ПАТ «КИЇВЕНЕРГО» відступило право вимоги, а КП «КИЇВТЕПЛОЕНРГО набуло право вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців, щодо виконання ними грошових зобов`язань перед Кредитором з оплати спожитих до 01.05.2018 року послуг централізованого опалення та гарячого водопостачання станом на 01.08.2018 року з урахуванням оплат, що отримані Кредитором за період 01.08.2018 року до дати укладення цього договору. Перелік договорів (особових рахунків), споживачів та сум грошових зобов`язань (основний борг), прав вимоги яких відступається за цим договором, зазначається у Додатку № 1 та Додатку № 2 до цього договору (а.с. 26).
Відповідно до п. 1.3 договору цесії Кредитор відступає, Новий кредитор/Позивач набуває право вимоги також будь-яких інших, передбачених договорами та чинним законодавством додаткових грошових зобов`язань (неустойка, штраф, пеня), 3% річних, інфляційні нарахування, судові витрати, витрати пов`язані з отриманням боргу та примусовим стягненням та будь-які інші без виключень та обмежень), що нараховані Кредитором та/або виникли до дати укладення цього Договору у зв`язку з неналежним виконанням споживачем (споживачами) зобов`язань з оплати послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання за договорами та споживачами, які зазначені у Додатку № 1 та у Додатку № 2 до Договору цесії.
Позивач набув право вимоги заборгованості за спожиті послуги з централізованого опалення та заборгованості за спожиті послуги з постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 .
В свою чергу, надання послуг здійснювалось на підставі Договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, затвердженого Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджені Постановою КМУ від 21 липня 2005 року №630 (далі Правила), який був опублікований 31.07.2014 на офіційному сайті ПАТ «КИЇВЕНЕРГО», а також в газеті «Хрещатик» від 06.08.2014 №111 (4511).
Згідно з даними витягу з Реєстру територіальної громади міста Києва за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) з 23.09.2004 року, ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) з 23.09.2004 року, ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) з 23.09.2004 року, ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) з 23.09.2004 року (а.с. 5).
З наданих позивачем копій корінців нарядів, що видавались на включення (відключення) опалення, вбачається, що для будинку за адресою: АДРЕСА_1 , надавались послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання (а.с. 19-22).
Згідно з розрахунками заборгованості за адресою:АДРЕСА_1 , наявна заборгованість за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого гарячого водопостачання у розмірі 15 120,24 грн, інфляційна складова боргу у розмірі 1 799,31 грн, 3 % річних у розмірі 418,81 грн (а.с. 12-13, 18);
заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року по 31 жовтня 2021 року послуги з централізованого опалення у розмірі 2 035,30 грн, інфляційна складова боргу у розмірі 219,81 грн, 3 % річних у розмірі 56,38 грн (а.с. 6-7, 14);
заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року по 31 жовтня 2021 року послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 40 019,65 грн, інфляційна складова боргу у розмірі 4 762,34 грн, 3 % річних у розмірі 1 108,49 грн (а.с. 6-7, 15);
заборгованості за спожиті з 01 листопада 2021 року послуги з постачання теплової енергії у розмірі 40 982,60 грн, інфляційна складова боргу у розмірі 3 918,34 грн, 3 % річних у розмірі 896,62 грн, пеня у розмірі 623,23 грн (а.с. 8-9, 16);
заборгованості за спожиті з 01 листопада 2021 року послуги з постачання гарячої води у розмірі 33 365,24 грн, інфляційна складова боргу у розмірі 3 380,39 грн, 3 % річних у розмірі 775,07 грн, пеня у розмірі 532,80 грн (а.с. 8-9, 17);
заборгованості з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання теплової енергії у розмірі 874,00 грн (а.с. 10);
заборгованості з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання гарячої води у розмірі 665,50 грн (а.с. 10).

Правовідносини між сторонами регулюються нормами Закону України «Про житлово-комунальні послуги»№ 2189-VIII від 09 листопада 2017 року, що набрав чинності 10 грудня 2017 року, Закону України «Про теплопостачання», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила, Постанова втратила чинність на підставі Постанови КМ № 85 від 02.02.2022), Правилами надання послуги постачання гарячої води, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2019 року № 1182.
Пунктом 5 частини першої ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII від 09 листопада 2017 року, який набрав чинності з 10 грудня 2017 року, визначено, що житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
Таке за змістом положення містила частина перша ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у редакції Закону № 1875-IV від 24 червня 2004 року, чинної до 10 грудня 2017 року. 
Правилами, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), встановлено, що централізоване опалення - послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири (будинку садибного типу), яка надається виконавцем з використанням внутрішньо будинкових систем теплопостачання.
Відповідно до частини п`ятої статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата виконавцю комунальної послуги за індивідуальним договором про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання, складається з: плати за послугу, що розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів на відповідну комунальну послугу та обсягу спожитих комунальних послуг, визначеного відповідно до законодавства; плати за абонентське обслуговування, яка не може перевищувати граничний розмір, визначений Кабінетом Міністрів України.
Згідно з ст.ст. 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. У разі несвоєчасної сплати платежів за споживання теплової енергії споживач сплачує пеню за встановленими законодавством або договором розмірами. У разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.
Відповідно до п. 8 Правил (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.
Згідно з частиною другою ст. 638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Положеннями частини другої ст. 642 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.
Наявність правовідносин між сторонами за договорами теплопостачання, отже і виникнення цивільних прав та обов`язків, підтверджується діями сторін: постачальник надає послуги з централізованого теплопостачання, надсилає споживачу платіжні документи (рахунки) на оплату спожитої енергії, а споживач отримує послуги та має здійснювати оплату виставлених рахунків.
Пунктом 30 Правил(в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) та п. 45 Правил (чинної редакції) передбачено, що споживач зобов`язаний оплачувати послуги в установлені договором строки та дотримуватися вимог нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг.
Виходячи зі змісту статті 526 ЦК України, цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.
При розгляді такої категорії спорів слід враховувати правовий висновок, викладений у постанові від 20 квітня 2016 року Верховного Суду України при розгляді справи № 6-2951цс15, предметом якої був спір про стягнення боргу за надані комунальні послуги, відповідно до якого, хоча у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» зазначено, що відносини між учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 вказаного Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17, де Велика Палата погодилася з висновками судів першої й апеляційної інстанцій про те, що у сторін спору є фактичні договірні відносини щодо надання відповідних житлово-комунальних послуг, а відсутність укладеного письмового договору не звільняє відповідача від обов`язку оплати за надані такі послуги та не знайшла підстав для відступу від висновку Верховного Суду України у постанові від 20 квітня 2016 року при розгляді справи № 6-2951цс15 (пункти 19-20).
Такі ж висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц та від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16 щодо обов`язковості сплати комунальних послуг незалежно від наявності договору.
Отже, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані сплачувати житлово-комунальні послуги, якими вони фактично користувалися. При цьому, наявність чи відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги та обґрунтованість їх розміру.
Наявність відносин між сторонами, отже і виникнення цивільних прав та обов`язків, підтверджується діями сторін: постачальник надає послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, надсилає споживачу платіжні документи (рахунки) на оплату спожитої енергії, а споживач отримує послуги та має здійснювати оплату виставлених рахунків.

Так, судом встановлено, що позивач виконував свої зобов`язання, зокрема, щодо надання житлово-комунальних послуг у квартирі АДРЕСА_2 .
Враховуючи, що відповідачі зареєстровані у квартирі  АДРЕСА_2 , що підтверджується даними витягу з Реєстру територіальної громади міста Києва,суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що останні отримують житлово-комунальні послуги за вказаною адресою та є їх споживачами.
Разом з тим, в апеляційній скарзі та в суді апеляційної інстанції апелянт ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 в судовому засіданні не заперечували факту реєстрації місця проживання відповідачів та третіх осіб за вказаною адресою, проте, заперечуючи проти позовних вимог апелянт посилалась на те, що останні 4 роки відповідачі не проживали за вказаною адресою (а.с. 108).
Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи апелянта, оскільки особи, які зареєстровані за спірною адресою зберігають за собою право проживання у житловому приміщенні, а відтак останні зобов`язані сплачувати за надані їм послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води.
Належних доказів того, що у зазначений період послуги, що надавав позивач, відповідачами не споживались, надано не було.
При цьому, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач має право на неоплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг.
Згідно п. 48 Правил надання послуги постачання гарячої води, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2019 року № 1182, виконавець зобов`язаний здійснювати перерахування розміру нарахованої плати за послугу та/або ненарахування її для споживача протягом періоду тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб за умови отримання заяви та документального підтвердження відповідно до умов договору.
Отже, споживач має право не сплачувати вартість комунальних послуг у випадку, якщо він подасть відповідну письмову заяву до надавача послуг та документально оформить свою відсутність в квартирі.
В судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 не заперечувала того, що перед виїздом у тривале відрядження до Грецької Республіки не подавала вищевказану письмову заяву до надавача послуг (а.с. 108). 
Відповідачами не надано доказів звернення до КП «Київтеплоенерго» із заявами про непроживання у квартирі у спірний період, а тому підстав для звільнення відповідачів від оплати комунальних послуг немає.
Згідно з розрахунками заборгованості за адресою:АДРЕСА_1 , наявна заборгованість за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого гарячого водопостачання у розмірі 15 120,24 грн, інфляційна складова боргу у розмірі 1 799,31 грн, 3 % річних у розмірі 418,81 грн (а.с. 12-13, 18); заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року по 31 жовтня 2021 року послуги з централізованого опалення у розмірі 2 035,30 грн, інфляційна складова боргу у розмірі 219,81 грн, 3 % річних у розмірі 56,38 грн (а.с. 6-7, 14); заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року по 31 жовтня 2021 року послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 40 019,65 грн, інфляційна складова боргу у розмірі 4 762,34 грн, 3 % річних у розмірі 1 108,49 грн (а.с. 6-7, 15); заборгованості за спожиті з 01 листопада 2021 року послуги з постачання теплової енергії у розмірі 40 982,60 грн, інфляційна складова боргу у розмірі 3 918,34 грн, 3 % річних у розмірі 896,62 грн, пеня у розмірі 623,23 грн (а.с. 8-9, 16); заборгованості за спожиті з 01 листопада 2021 року послуги з постачання гарячої води у розмірі 33 365,24 грн, інфляційна складова боргу у розмірі 3 380,39 грн, 3 % річних у розмірі 775,07 грн, пеня у розмірі 532,80 грн (а.с. 8-9, 17); заборгованості з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання теплової енергії у розмірі 874,00 грн (а.с. 10); заборгованості з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання гарячої води у розмірі 665,50 грн (а.с. 10).
Зазначені розрахунки є належним та допустимими доказами заборгованості, оскільки містять дані щодо номеру особового рахунку, відомості щодо наявності/відсутності лічильників, вихідні дані щодо розміру опалювальної площі, чинні тарифи на послуги, обсяг споживання гарячої води, фактичний обсяг споживання теплової енергії щомісячно в опалювальний сезон, суми щомісячних нарахувань за надані послуги.
Відповідачем не надано до суду доказів (квитанцій, платіжних документів тощо) на спростування факту наявності та розміру заборгованості за вказані житлово-комунальні послуги, надані позивачем. 
Колегія суддів перевірила та відхилила доводи апелянта, що вона не була обізнана про розгляд справи судом, не була ознайомлена з матеріалами справи та позбавлена можливості подати відзив і докази, зваживши на наступне.
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 18 квітня 2025 року відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити з викликом учасників справи (а.с. 30-31).
Про розгляд справи судом 29 травня 2025 року і 07 липні 2025 року відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 були сповіщені на адресу зареєстрованого місця проживання, повідомлення двічі повернулись із відмітками працівників пошти «Адресат відсутній», тобто про відсутність адресатів за зазначеними ними адресами, заяви про зміну адреси місця проживання (перебування) від вказаних осіб до суду не надходили (а.с. 32-34, 40-48).
Отже, відповідно до положень ч. 1 ст. 131 ЦПК України в розпорядженні районного суду були докази для висновку про належне сповіщення відповідачів і третіх осіб у цій справі.
За наказом від 26.09.2025 року № 1671-ос відкликано ОСОБА_1 в Україну 01 листопада 2025 року у зв`язку із закінченням відрядження (а.с. 69-70).
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 зазначає, що дізналась про оскаржуване рішення районного суду 26 грудня 2025 року (а.с. 62). 
Поряд з цим, дізнавшись 26 грудня 2025 року про наявність оскаржуваного рішення про стягнення заборгованості, відповідач мала можливість ознайомитись із матеріалами справи в районному суді та подавши 12 лютого 2026 року апеляційну скаргу, відповідач ОСОБА_1 мала об`єктивну можливість подати до апеляційної скарги усі докази, заперечення (квитанції), які за її твердженням вона не мала можливості подати до районного суду, проте про наявність будь яких доказів на спростування доводів позивача в апеляційній скарзі не зазначено і до апеляційної скарги апелянтом не подано (а.с. 61-80). 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 березня 2026 року задоволено клопотання ОСОБА_1 , поновлено строк на апеляційне оскарження рішення районного суду, а відтак судом апеляційної інстанції було забезпечено право апелянта ОСОБА_1 на надання доказів, заперечень (квитанцій, платіжних документів тощо) на спростування доводів позивача про несплату за спожиті комунальні послуги та перевірку суми нарахованої позивачем заборгованості (а.с. 99-101). 
Проте такі докази не подавались апелянтом до апеляційної скарги, не надано таких і в суді апеляційної інстанції, а відтак, наявні підстави для стягнення заборгованості за вказані житлово-комунальні послуги.
При цьому, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).
За відсутності оформлених договірних відносин, але у разі прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, на боржника покладається відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України (постанови Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13 та від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2023цс15, Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17).
Поряд з цим, згідно з Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України №2102-ІХ від 24 лютого 2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», в Україні введено воєнний стан із 05:30 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який у подальшому неодноразово продовжувався та триває по цей час.
Постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року №206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» до 29 грудня 2023 року було визначено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги.
Ця постанова набрала чинності з дня її опублікування і застосовується з 24 лютого 2022 року.
Однак, відповідно до пункту 3 Постанови Кабінету Міністрів України № 1405 від 29 грудня 2023 року «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати житлово-комунальних послуг», яка набрала чинності 30 грудня 2023 року, пункт 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» викладено у новій редакції: «1. Установити, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється:
нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення плати за житлово-комунальні послуги населенням (у тому числі населенням, що проживає у будинках, де створено об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, житлово-будівельні (житлові) кооперативи або яким послуги надаються управителем чи іншою уповноваженою співвласниками особою за колективним договором) в територіальних громадах, що розташовані на територіях, на яких ведуться бойові дії (територіях можливих бойових дій, активних бойових дій, активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси) або тимчасово окупованих, відповідно до переліку, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій (до дати припинення можливості бойових дій, завершення бойових дій, завершення тимчасової окупації), або якщо нерухоме майно споживача було пошкоджено внаслідок воєнних (бойових) дій за умови інформування про такі випадки відповідного виконавця комунальної послуги (для послуги розподілу природного газу з урахуванням вимог Правил безпеки систем газопостачання, затверджених наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості від 15 травня 2015 року №285);
припинення/зупинення надання житлово-комунальних послуг у разі їх неоплати або оплати не в повному обсязі послуги населенням (у тому числі населенням, що проживає у будинках, де створено об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, житлово-будівельні (житлові) кооперативи або яким послуги надаються управителем чи іншою уповноваженою співвласниками особою за колективним договором) в територіальних громадах, що розташовані на територіях, на яких ведуться бойові дії (територіях можливих бойових дій, активних бойових дій, активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси) або тимчасово окупованих відповідно до переліку, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій (до дати припинення можливості бойових дій, завершення бойових дій, завершення тимчасової окупації), або якщо нерухоме майно споживача було пошкоджено внаслідок воєнних (бойових) дій за умови інформування про такі випадки відповідного виконавця комунальної послуги (для послуги розподілу природного газу з урахуванням вимог Правил безпеки систем газопостачання, затверджених наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості від 15 травня 2015 року № 285);
стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, утвореної після 24 лютого 2022 року з дати виникнення можливості бойових дій/початку бойових дій по дату припинення можливості бойових дій/завершення бойових дій на територіях, включених до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії, відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій, споживачів та/або членів їх сімей, які покинули своє місце проживання та надали виконавцю комунальних послуг, управителю багатоквартирного будинку, іншій уповноваженій співвласниками особі у паперовій або електронній формі довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи згідно з додатком 2 до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509 Про облік внутрішньо переміщених осіб (Офіційний вісник України, 2014 р., № 81, ст. 2296; 2015 р., № 70, ст. 2312; 2016 р., № 46, ст. 1669; 2022 р., № 26, ст. 1418), або інші документи, що підтверджують їх відсутність у житловому та/або нежитловому приміщенні, будинку, в яких вони є споживачами на підставі укладених договорів (довідки з місця тимчасового проживання, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби (у тому числі отримані в іноземній державі), відбування покарання тощо, документи, що підтверджують факт перетинання державного кордону України (на виїзд з України і в`їзд в Україну) у відповідний період часу), або якщо нерухоме майно споживача було пошкоджено внаслідок воєнних (бойових) дій за умови інформування про такі випадки відповідного виконавця комунальної послуги (для послуги розподілу природного газу з урахуванням вимог Правил безпеки систем газопостачання, затверджених наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості від 15 травня 2015 року №285)».
Таким чином, основні зміни полягають в тому, що з 30 грудня 2023 року заборона на нарахування штрафних санкцій, припинення/зупинення надання житлово-комунальних послуг та стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги у зв`язку з неоплатою їх в не повному обсязі стосується виключно територій де ведуться бойові дії (можливих бойових дій) або тимчасово окупованих територій.
Місто Київ не входить до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих, затверджених наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій від 22 грудня 2022 року №309.
Отже, законодавець на рівні акту Постанови Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» встановив заборону нараховувати, у тому числі інфляційні втрати та 3% річних, і такі положення до внесення змін до Постанови Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року № 206 на підставі Постанови Кабінету Міністрів України № 1405 від 29 грудня 2023 року стосувались території міста Києва, а тому нормативно-правовий акт (постанова) Кабінету Міністрів України №206 від 05 березня 2022 року підлягає застосуванню до врегулювання спірних правовідносин за період з 24 лютого 2022 року до 29 грудня 2023 року.
За таких обставин нараховані позивачем на суму боргу пеня, інфляційні втрати та 3% річних у межах заявлених вимог за період з 01.02.2024 року по 21.01.2025 року підлягають стягненню з відповідачів.
Відтак, доводи апеляційної скарги в цій частині відхиляються як необґрунтовані.
Крім того, в апеляційній скарзі апелянт посилалася на те, що суд першої інстанції взагалі не дослідив питання позовної давності, що є самостійною підставою для скасування рішення відповідно до ст. 376 ЦПК України.
Проте, такі доводи апелянта колегія суддів оцінює критично, оскільки суд застосовує позовну давність лише за наявності відповідної заяви відповідача, натомість, до суду першої інстанції заяв про застосування строків позовної давності не надходило.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19» визначено, що з 12 березня 2020 року на всій території України встановлено карантин.
Надалі постановами Кабінету Міністрів України цей карантин на території України продовжувався та був скасований з 30 червня 2023 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651.
Крім того, відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», введено в Україні воєнний стан із 05:30 24 лютого 2022 року, строк дії якого неодноразово продовжувався та тривав на час звернення товариства до суду з позовом (03 серпня 2024 року).
Тобто, строк позовної давності за вимогами, що виникли після 12 березня 2020 року та на які поширюється загальна позовна давність у три роки, вважаються продовженим на підставі пунктів 12 та 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, до закінчення дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), а також до скасування правового режиму воєнного стану.
Щодо тверджень апелянта, що суд розглянув справу за відсутності відповідачів, формально пославшись на повідомлення, не перевіривши фактичне отримання кореспонденції відповідачем, колегія суддів відхиляє, оскільки в матеріалах справи наявні докази належного сповіщення відповідачів про розгляд справи судом першої інстанції та судове засідання від 07.07.2025 року, на підтвердження чого в матеріалах справи містяться конверти з відмітками працівників пошти «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до норм ч. 1 ст. 131 ЦПК України є належним повідомленням сторони про розгляд справи (а.с. 47-48).
За змістом ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 07 липня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 23 квітня 2026 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

Є.П. Євграфова

В.В. Саліхов