КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 754/4808/25
Апеляційне провадження № 22-ц/824/8751/2026

П О С Т А Н О В А

 
Іменем України

08 квітня 2026 року 
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Кашперської Т.Ц.,
суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря Діденка А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Деснянського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Грегуля О.В. в м. Київ 10 червня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Київська міська рада про встановлення факту, що має юридичне значення,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, 

в с т а н о в и в :

В березні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даною заявою, просила встановити факт проживання разом з чоловіком ОСОБА_3 по місцю його реєстрації, а саме в квартирі АДРЕСА_1 на день його смерті.
Заяву мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_3 . 
14 вересня 2024 року нею було подано до П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно, належне померлому. 16 вересня 2024 року державним нотаріусом Прядко Т.А. винесено постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на належне спадкове майно після смерті чоловіка. У постанові зазначено, що ОСОБА_1 пропустила встановлений чинним законодавством шестимісячний строк для прийняття спадщини, як така, що постійно проживала з померлим на день його смерті, але не була зареєстрована з ним за однією адресою, і тому є такою, що не прийняла спадщину.
Зазначала, що ОСОБА_3 був зареєстрований та проживав за адресою АДРЕСА_2 з 18 травня 1993 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 . В цьому ж будинку, але в квартирі АДРЕСА_3 , була зареєстрована ОСОБА_1 з 07 вересня 1978 року.
Як вбачається з наданих суду документів, виникнення права на спадкування залежить від доведення її постійного проживання з померлим чоловіком ОСОБА_3 на час відкриття спадщини, що і стало причиною звернення до суду з цією заявою.
22 грудня 2020 року вона та її покійний чоловік зареєстрували шлюб, однак фактично як одна сім`я з померлим вони проживали задовго до реєстрації шлюбу, а саме з осені 2000 року по місцю його реєстрації та постійного проживання. В останні роки життя ОСОБА_3 тяжко хворів і його стан вимагав постійного за ним догляду, він вже не міг належним чином доглядати за собою.
10 липня 2020 року ОСОБА_3 по швидкій медичній допомозі був доставлений до реанімаційного відділення КНП «Київський міський центр нефрології та діалізу». 28 грудня 2022 року сімейним лікарем було проведено медичний огляд ОСОБА_3 у зв`язку з погіршенням його стану, який на момент огляду був середньої тяжкості. Перебіг захворювання був тяжким та виснажливим, тому ОСОБА_3 потребував її постійної допомоги та догляду, а саме супроводження його до медичних закладів для лікування та проведення діагностики. Сам він фізично не міг без участі сторонніх осіб, тобто допомоги заявниці, йому тяжко було рухатись та пересуватись поза житлом.
Згідно виписки з акта огляду МСЕК від 08 грудня 2020 року, ОСОБА_3 визначено першу групу інвалідності з 01 грудня 2020 року довічно, і вказано в довідці МСЕК, що він потребує сторонньої допомоги.
Таким чином, без допомоги ОСОБА_1 . ОСОБА_3 не міг самостійно не жити, не лікуватись. Вони були однією сім`єю і її обов`язком було постійне забезпечення її чоловіка належним доглядом, лікуванням, проведенням медичних оглядів, необхідних медичних досліджень. Без постійного проживання з ним вона б не могла за ним доглядати та піклуватися. Оформлення реєстрації місця проживання по місцю проживання чоловіка або навпаки не мали для них особливого значення, оскільки вони проживали однією сім`єю вже багато років, крім того, з 22 грудня 2020 року жили в зареєстрованому шлюбі і проживали разом по місцю реєстрації ОСОБА_3 .
Крім того, з ними в цій же квартирі проживав батько чоловіка ОСОБА_4 , 1944 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Останні роки свого життя він також тяжко хворів після інсульту, ОСОБА_1 доводилося доглядати за ними двома по місцю їхньої реєстрації, де вона проживала також, інших родичів у неї не було. Незадовго до смерті ОСОБА_4 перебував на стаціонарному лікуванні в КНП «Київська міська клінічна лікарня № 1». У виписці від 06 червня 2024 року зазначено, що ОСОБА_3 доставлений в приймальне відділення лікарні у супроводі невістки (тобто заявниці). Згідно довідки МСЕК ОСОБА_4 мав інвалідність ІІІ групи з 01 липня 2001 року безстроково.
Похорони чоловіка та його батька організувала та проводила ОСОБА_1 за свої особисті кошти, оскільки це була її сім`я.
Факт спільного проживання з покійним чоловіком ОСОБА_3 на момент його смерті підтверджується, крім зазначених обставин, веденням з ним спільного господарства, наявністю спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла та на його поховання тощо, а також дані обставини можуть підтвердити свідки.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 10 червня 2025 року в задоволенні заяви відмовлено.

Заявник ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 червня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, повторно викладала обставини справи, наводила зміст ст. 3 СК України, п. 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 щодо складу членів сім`ї, п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», зазначала, що виникнення у неї права на спадкування залежить від доведення її постійного проживання з померлим чоловіком ОСОБА_3 на час відкриття спадщини, що і стало причиною її звернення до суду з цією заявою.
Вказувала, що свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні 10 червня 2025 року пояснила суду першої інстанції, що знає ОСОБА_1 12 років, вона проживала весь цей час в квартирі АДРЕСА_1 , хоча була зареєстрована в іншому житлі в цьому ж будинку. Останні роки вона постійно доглядала свого тяжко хворого чоловіка ОСОБА_3 та його батька ОСОБА_4 , який також тяжко хворів останні роки після інсульту і помер через рік після смерті свого сина ОСОБА_6 .
Свідок ОСОБА_7 дала показання суду в судовому засіданні 12 травня 2025 року, що ОСОБА_1 знає з 1990 року, вона проживала з ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 з 2000 року, в тому числі і після реєстрації з ним шлюбу в грудні 2020 року. За весь час хвороби ОСОБА_6 вона доглядала за ним, жила з ним в його квартирі до його смерті, також постійно одночасно доглядала і за його батьком ОСОБА_4 , який останні роки також тяжко хворів після інсульту і помер після смерті сина. Поховання здійснила ОСОБА_1 .
Свідок ОСОБА_8 пояснила суду, що ОСОБА_1 жила останні 15-20 років за адресою квартира АДРЕСА_1 зі своїм чоловіком ОСОБА_9 і його батьком ОСОБА_4 , доглядала за ними, так як вони були тяжко хворими людьми.
Свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 дали показання в цьому ж судовому засіданні, що ОСОБА_1 з 2000 року проживала разом з ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_1 з 2000 року, в грудні 2020 року вони зареєстрували шлюб і продовжували проживати в цій же квартирі. Вона доглядала в цій же квартирі за своїм тяжко хворим чоловіком та його батьком, який також тяжко хворів після інсульту і помер через рік після свого сина ОСОБА_6 .
Вказувала, що таким чином, факт спільного проживання з ОСОБА_3 на день його смерті підтверджується, крім зазначених вище обставин, веденням з ним спільного господарства, наявністю спільних витрат, купівлею майна для спільного користування, участю у витратах на утримання житла та на його поховання тощо.
Посилалася на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19, від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19-ц, повідомляла, що у неї відсутній спір щодо спадщини після померлого ОСОБА_12 , оскільки інші спадкоємці відсутні, а тому єдиний спосіб захисту своїх спадкових прав - це встановлення факту постійного проживання її як спадкоємця за законом разом з чоловіком на день смерті. Суд першої інстанції повинен був застосувати до цих правовідносин норми ст. 315 - 319 ЦПК України, чого ним зроблено не було. Також судом не застосовано висновки і правові позиції Верховного Суду у постановах від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19, від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19-ц, та правові положення, зазначені в п. 2, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування».
Вважала, що висновок суду першої інстанції про те, що обраний заявником спосіб захисту спадкових прав є неефективним, і який став підставою для відмови в задоволенні заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суперечить вимогам чинного процесуального законодавства, нормам матеріального права та правовим позиціям Верховного Суду з цього питання.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Постановою Київського апеляційного суду від 11 вересня 2025 року апеляційну скаргу задоволено частково. Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10 червня 2025 року скасовано. Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту проживання заявника разом із чоловіком ОСОБА_3 по місцю його реєстрації, а саме у кв. АДРЕСА_1 на день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 залишено без розгляду. Залишаючи без розгляду заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, апеляційний суд дійшов висновку про те, що вказаний факт не підлягає встановленню у порядку окремого провадження, оскільки в даному випадку існує спір про право, який підлягає розгляду у порядку позовного провадження.

Постановою Верховного Суду від 11 лютого 2026 року постанову Київського апеляційного суду від 11 вересня 2025 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Верховний Суд зазначив, що висновок апеляційного суду про наявність спору про право, який має розглядатися у порядку позовного провадження, є передчасним і нічим не підтвердженим. З висновками апеляційного суду про те, що існує інший спадкоємець другої черги - брат спадкодавця, погодитись неможливо, оскільки він в шестимісячний строк із заявою про прийняття спадщини не звертався, даних про проживання спадкоємця другої черги із спадкодавцем на момент його смерті, немає. Територіальна громада в особі Київської міської ради залучена до участі у справі, яка належним чином була повідомлена про розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій, і жодного разу не заявила про наявність у неї претензій до спадкового майна.

Представник заявника ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.
Заінтересована особа Київська міська рада явку представника в судове засідання не забезпечила, про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлялася шляхом направлення судової повістки-повідомлення до електронного кабінету.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, передумовою якого є не відсутність учасників справи, а неможливість вирішення спору в судовому засіданні (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 25 червня 2024 року в справі № 359/6678/19, провадження № 61-17877св23).
Враховуючи наведене, оскільки учасники справи належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, їх неявка не перешкоджає розгляду справи, а також з урахуванням необхідності розгляду справи в передбачений законом строк, апеляційний суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи у відсутності учасників справи, які не з`явилися.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що згідно наданої на запит суду інформації про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи від 31 березня 2025 року заявник з 07 вересня 1978 року по теперішній час зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 (а. с. 47).
22 грудня 2020 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб (а. с. 15).
Відповідно до копії паспорта ОСОБА_3 він був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 з 18 травня 1993 року (а. с. 23).
Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 28 квітня 2000 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у рівних частках є власниками кв. АДРЕСА_1 (а. с. 81).
Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_3 його батьками є ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (а. с. 79).
Згідно довідки КИЕ-1 № 013539, батьку ОСОБА_3 - ОСОБА_4 встановлено ІІІ групу інвалідності з 01 липня 2001 року безстроково (а. с. 24).
Згідно декларації про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, укладеною ОСОБА_4 11 листопада 2022 року, зазначено місце його проживання АДРЕСА_2 (а. с. 25).
На а. с. 26 знаходиться копія виписки з медичної карти хворого ОСОБА_4 від 06 червня 2024 року з діагнозом Цереброваскулярна хвороба, повторний гострий мозковий інсульт, гостра оклюзія лівої задньої мозкової артерії, стан після системної тромболітичної терапії. Зазначено підставу госпіталізації: ОСОБА_4 доставлений в приймальне відділення за екстреними показаннями каретою екстреної медичної допомоги у супроводі невістки. 
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер (а. с. 79 зворот).

Згідно виписки акта огляду МСЕК та довідки до акту огляду МСЕК від 08 грудня 2020 року, ОСОБА_3 встановлено І Б групу інвалідності з 01 грудня 2020 року довічно, із застереженням про потребу в сторонній допомозі (а. с. 21 - 22).
Згідно висновку за результатами огляду сімейного лікаря КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3 Деснянського району м. Києва» від 28 грудня 2022 року, проведено огляд ОСОБА_3 зі скаргами на головокружіння, запаморочення, коливання тиску, встановлено діагноз захворювання сечової системи, хронічна ниркова недостатність, ускладнення інша невизначена анемія, супутній діагноз порушення серцевого ритму, пароксизмальна фібриляція передсердь, гіпертонія з ускладненням, гіпертензивна (гіпертонічна) хвороба з переважним ураженням серця з (застійною) серцевою недостатністю. Заповнено висновок про визначення індивідуальних потреб особи, яка потребує надання соціальних послуг. Зазначено, що хворий є інвалідом І Б групи, проходить сеанси гемодіалізу тричі на тиждень по 4 години в амбулаторних умовах (а. с. 16).
На а. с. 18 знаходиться копія виписки КНП «Київський міський центр нефрології та діалізу» з медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_3 від 02 вересня 2020 року, який надійшов до стаціонару 29 липня 2020 року і продовжує хворіти, лікувальні і трудові рекомендації: продовжити стаціонарне лікування.
Згідно виписки з медичної карти амбулаторного хворого у КНП «Київський міський центр нефрології та діалізу» від 28 березня 2022 року, встановлено повний діагноз хронічна хвороба нирок, гломерулонефрит, пролонгована гемодіалізом з 12 липня 2020 року, анемія, вторинний гіперпаратиреоз, персистуюча форма фібриляції - тріпотіння передсердь, тахісистолічний варіант, дисметаболічна кардіоміопатія, екзогенно-токсична енцефалопатія, алкогольна полінейропатія. Тривалий час хворіє на гломерулонефрит. 10 липня 2020 року по ШМД потрапив до реанімаційного відділення КМКЛ № 3, де при обстеженні виявлено гіперазотемію. З 12 липня 2020 року розпочато лікування гемодіалізом на гострій нирці, 14 липня 2020 року переведений до КМЦНтаД, по теперішній час проходить сеанси гемодіалізу тричі на тиждень по 4 години в амбулаторному режимі (а. с. 19).
На а. с. 20 знаходиться копія протоколу МСКТ органів черевної порожнини, заочеревинного простору, малого тазу пацієнта ОСОБА_3 від 22 липня 2020 року, зроблено висновок: кардіомегалія, двобічний гідроторакс, гідроперикард. Асцит. Гастрит. Гепатомегалія, дифузні зміни паренхіми печінки. Гіперпневматоз кишківника. Двобічний нефросклероз.

Згідно довідки Управління соціального захисту населення Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 22 серпня 2024 року № 52, ОСОБА_1 перебувала на обліку в Деснянському Управлінні соціального захисту населення і одержувала допомогу відповідно до постанови КМУ № 859 від 23 вересня 2020 року компенсаційні виплати фізичній особі, яка здійснювала догляд на непрофесійній основі за особою з інвалідністю І групи ОСОБА_3 з 01 грудня 2020 року по 28 лютого 2023 року (а. с. 17).
Згідно довідки Управління соціального захисту населення Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 29 вересня 2022 року № 4023, ОСОБА_1 перебуває на обліку в Деснянському Управлінні соціального захисту населення і одержує компенсаційну виплату особі, яка здійснює догляд за особою з інвалідністю І групи ОСОБА_3 , з 01 грудня 2020 року по 30 листопада 2022 року призначено в розмірі 2393 грн. (а. с. 17).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер (а. с. 13).
14 вересня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до нотаріуса за прийняттям спадщини після смерті ОСОБА_3 (а. с. 73).
Постановою державного нотаріуса П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори від 16 вересня 2024 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її чоловіка ОСОБА_3 , керуючись ст. 1268, 1270, 1296, 1270 ЦК України, ст. 49, 50 Закону України «Про нотаріат», п. 3 Глави 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, оскільки спадкоємиця ОСОБА_1 пропустила встановлений чинним законодавством шестимісячний строк для прийняття заяви після померлого чоловіка ОСОБА_3 , постійно проживала з померлим на день його смерті, але не була зареєстрована з ним за однією адресою, тому є такою, що не прийняла спадщину (а. с. 14). 

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Також в судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , які дали показання, що ОСОБА_1 з 2000 року проживала разом з ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_1 , в грудні 2020 року вони зареєстрували шлюб і продовжували проживати в цій же квартирі. Вона доглядала в цій же квартирі за своїм тяжко хворим чоловіком та його батьком, який також тяжко хворів після інсульту і помер через рік після свого сина ОСОБА_6 .

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності або відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 (провадження № 61-51сво18) зроблено висновок, що юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-56цс18) зроблено висновок, що «у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у деяких випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Отже, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
-факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
-встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
-заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
-чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів».

Згідно з пунктами 2, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися до суду із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо.
Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Статтею 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
За правилами статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Отже, для підтвердження прийняття спадщини має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини.

Згідно з частиною першою статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.
Разом із тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).
Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

У постанові Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19, на яку містяться посилання в апеляційній скарзі, зазначено, що частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18).

Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, суд першої інстанції виходив із неефективності способу захисту прав, обраного заявником, оскільки у судовому засіданні достовірно встановлено, що заявник є спадкоємцем першої черги (дружина спадкодавця) і заявнику відмовлено у видачі спадкових документів після смерті чоловіка не з причин не проживання з померлим на день його смерті, а з причин саме пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини.

Встановивши, що у постанові нотаріуса від 16 вересня 2024 року чітко вказано, що ОСОБА_1 пропустила встановлений чинним законодавством шестимісячний строк для прийняття спадщини після померлого чоловіка ОСОБА_3 , постійно проживала з померлим на день смерті, але не була зареєстрована з ним за однією адресою, і тому вважається такою, що не прийняла спадщину, та дійшовши висновку, що реалізація заявником свого права, передбаченого ст. 1272 ЦК України, не втрачена, суд першої інстанції залишив поза увагою приписи п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», яким судам роз`яснено, що якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

При цьому відмова нотаріуса у видачі ОСОБА_1 свідоцтва про прийняття спадщини пов`язана виключно із тим, що заявницею було пропущено строк для прийняття спадщини, а надані нею документами не підтверджується факт постійного проживання зі спадкодавцем за однією адресою.

За даних обставин ефективним способом захисту права ОСОБА_1 є саме встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини в порядку окремого провадження відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», а висновки суду першої інстанції про обрання ОСОБА_1 неефективного способу захисту своїх прав є передчасними та помилковими.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості заявлених вимог ОСОБА_1 про встановлення факту проживання разом з чоловіком ОСОБА_3 по місцю його реєстрації, а саме в квартирі АДРЕСА_1 на день його смерті, апеляційний суд виходить із такого.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. ст. 77 - 80 ЦПК України).
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно правових висновків Верховного Суду в постанові від 25 травня 2022 року у справі № 753/1908/15-ц, виконуючи завдання цивільного судочинства, окрім основних принципів справедливості, добросовісності та розумності, суд керується аксіомою цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає: «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права». Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права.
Так, обґрунтовуючи свої вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що ОСОБА_3 останні роки життя тяжко хворів, згідно виписки з акта огляду МСЕК від 08 грудня 2020 року, ОСОБА_3 визначено першу групу інвалідності з 01 грудня 2020 року довічно, і вказано в довідці МСЕК, що він потребує сторонньої допомоги, і таким чином, без допомоги ОСОБА_1 . ОСОБА_3 не міг самостійно не жити, не лікуватись, а без постійного проживання з ним вона б не могла за ним доглядати та піклуватися.

На підтвердження даних обставин надано медичну документацію пацієнта ОСОБА_3 (висновок за результатами огляду сімейного лікаря КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3 Деснянського району м. Києва» від 28 грудня 2022 року, виписку КНП «Київський міський центр нефрології та діалізу» з медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_3 від 02 вересня 2020 року, виписку з медичної карти амбулаторного хворого у КНП «Київський міський центр нефрології та діалізу» від 28 березня 2022 року, копію протоколу МСКТ органів черевної порожнини, заочеревинного простору, малого тазу пацієнта ОСОБА_3 від 22 липня 2020 року), виписку акта огляду МСЕК та довідку до акту огляду МСЕК від 08 грудня 2020 року, згідно яких ОСОБА_3 встановлено І Б групу інвалідності з 01 грудня 2020 року довічно, із застереженням про потребу в сторонній допомозі (а. с. 21 - 22) та довідку Управління соціального захисту населення Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 22 серпня 2024 року № 52, згідно якої ОСОБА_1 перебувала на обліку в Деснянському Управлінні соціального захисту населення і одержувала допомогу відповідно до постанови КМУ № 859 від 23 вересня 2020 року компенсаційні виплати фізичній особі, яка здійснювала догляд на непрофесійній основі за особою з інвалідністю І групи ОСОБА_3 з 01 грудня 2020 року по 28 лютого 2023 року (а. с. 17).
Досліджуючи надані докази, апеляційний суд враховує, що згідно довідки Управління соціального захисту населення Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 22 серпня 2024 року № 52, ОСОБА_1 перебувала на обліку в Деснянському Управлінні соціального захисту населення і одержувала допомогу відповідно до постанови КМУ № 859 від 23 вересня 2020 року, якою затверджено Порядок подання та оформлення документів, призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі (далі - Порядок № 859).
Цей Порядок № 859 встановлює механізм призначення і виплати компенсації за догляд (далі - компенсація), що призначається фізичній особі, яка надає соціальні послуги з догляду без провадження підприємницької діяльності на непрофесійній основі, без проходження навчання та дотримання державних стандартів соціальних послуг (далі - фізична особа, яка надає соціальні послуги) особам із числа членів своєї сім`ї, які спільно з нею проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки та через наявність порушень функцій організму не можуть самостійно пересуватися та/або самообслуговуватися і потребують стороннього догляду (далі - соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі) та є, зокрема, особами з інвалідністю I групи (п. 1 Порядку № 859).

Згідно п. 14 Порядку № 859 компенсація призначається з місяця звернення за нею, якщо протягом місяця з дня звернення подано всі необхідні документи.
Рішення про призначення компенсації або про відмову в її наданні приймається уповноваженим органом протягом 10 робочих днів з дати подання документів, зазначених у пункті 7 цього Порядку, і наступного дня після його прийняття надсилається фізичній особі, яка надає соціальні послуги. Форма рішення про призначення компенсації або про відмову в її наданні затверджується Мінсоцполітики.
Для підтвердження факту спільного проживання з особою, якій надаються соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі, та догляду за нею складається акт про проведення обстеження сім`ї фахівцями уповноваженого органу. Форма акта про проведення обстеження сім`ї затверджується Мінсоцполітики.
Якщо фізична особа надає соціальні послуги за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, якій надаються соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі, але має іншу адресу задекларованого/зареєстрованого місця проживання, обстеження сім`ї для встановлення факту догляду є обов`язковим.

Наведене дає підстави для висновку, що при призначенні ОСОБА_1 компенсації за догляд особі із числа членів своєї сім`ї ОСОБА_3 , який спільно з нею проживає, пов`язаний спільним побутом, має взаємні права та обов`язки та через наявність порушень функцій організму не може самостійно пересуватися та/або самообслуговуватися і потребує стороннього догляду, факт спільного проживання встановлювався фахівцями уповноваженого органу, в іншому випадку рішення про призначення компенсації ОСОБА_1 не було би прийняте.

При цьому на обліку в Управлінні соціального захисту населення Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації ОСОБА_1 перебувала з 01 грудня 2020 року по 28 лютого 2023 року, тобто підстав для скасування рішення про призначення компенсації, зокрема в зв`язку з можливою зміною ОСОБА_1 фактичного місця проживання АДРЕСА_2 на іншу адресу, уповноважений орган не вбачав.

Крім того, апеляційний суд враховує, що за адресою АДРЕСА_2 був зареєстрований та проживав батько ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , що підтверджується витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва (а. с. 75 зворот), і що у виписці з медичної карти хворого ОСОБА_4 від 06 червня 2024 року № 11985 КНП КМКЛ № 1 зазначено підставу госпіталізації: ОСОБА_4 доставлений в приймальне відділення за екстреними показаннями каретою екстреної медичної допомоги у супроводі невістки (а. с. 26).
Таким чином, керуючись конкретними обставинами справи та фактично-доказовою базою з урахуванням наданих доказів, оцінюючи їх у сукупності, апеляційний суд приходить до висновку про доведення заявником належними та допустимими доказами факту постійного проживання зі спадкодавцем на день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Отже, заява ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, знайшла своє підтвердження під час апеляційного перегляду та підлягає задоволенню.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування, із прийняттям нової постанови про задоволення заяви.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити.
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 червня 2025 року скасувати та прийняти нову постанову.
Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа Київська міська рада про встановлення факту, що має юридичне значення, задовольнити.
Встановити факт проживання ОСОБА_1 разом з чоловіком ОСОБА_3 по місцю його реєстрації, а саме в квартирі АДРЕСА_1 на день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 09 квітня 2026 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.