ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2026 року 	Луцьк	Справа № 140/2009/26 	

Волинський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого-судді Плахтій Н.Б.,
при секретарі Скопалюк Г.Д.,
за участю представника позивача Піддубного О.О.,
представника відповідача Недумової А.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про скасування постанови, 

ВСТАНОВИВ:

16.02.2026 ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 ) звернувся із позовом до Відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (далі – Відділ ДВС у місті Луцьку) про скасування постанови про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні №77906278 від 28.10.2025.
Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що старшим державним виконавцем міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Недумовою А.О. постановою від 25.04.2025 відкрито виконавче провадження №77906278 з виконання виконавчого листа №161/8012/24, виданого Луцьким міськрайонним судом Волинської області від 24.03.2025.
Вказаний виконавчий лист видано на підставі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20.01.2025 у справі №161/8012/24 (провадження № 2/161/604/25) за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння.
Судом вказаний позов задоволено та серед іншого витребувано у ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 належний йому на праві власності автомобіль марки TOYOTA CAMRY, 2020 року випуску.
Разом із тим, при спробі виконання ОСОБА_1 рішення суду останнім у виконавчому листі було виявлено описку, невірно вказано дату народження ОСОБА_1 , а саме ІНФОРМАЦІЯ_1 замість вірного 04.11.1991, у зв`язку з чим виконання такого рішення суду боржником у передбачений строк було неможливим.
Старшим державним виконавцем Недумовою А.О. складено акт державного виконавця від 31.10.2025, зі змісту якого вбачається, що «під час виїзду за адресою боржника, що зазначена у виконавчому листі, перебуває громадянин ОСОБА_1 . Його особу було встановлено на підставі паспорта громадянина України, згідно якого дата його народження зазначена ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідно до виконавчого листа №161/8012/24 від 24.03.2025 дата народження вказана ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відтак, особа боржника не ідентифікована або у виконавчому листі наявна помилка щодо дати народження».
У зв`язку із вказаним, ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18.11.2025 судом вирішено виправити помилку у виконавчому листі, виданому Луцьким міськрайонним судом Волинської області у цивільній справі №161/8012/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння, а саме правильно вказати дату народження ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 замість ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Саме тому, ОСОБА_1 з вказаних обґрунтованих та незалежних від нього причин не міг належним чином вчасно виконати рішення суду.
Пізніше, рішення суду виконано, державним виконавцем Недумовою А.О. 19.01.2026 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №77906278.
Позивач зазначає, що у даній справі відсутні ознаки ухилення ОСОБА_1 від виконання рішення суду. Навпаки, після усунення об`єктивних перешкод, пов`язаних із опискою у виконавчому листі, боржник фактично передав транспортний засіб стягувачу, що підтверджується актом державного виконавця від 16.01.2026. Таким чином, ОСОБА_1 не ухилявся від виконання рішення, водночас його виконання відбулося добровільно після виправлення судом описки у виконавчому документі.
Позивач не погоджується із спірною постановою та зазначає, що державний виконавець безпідставно виконує рішення суду у порядку статті 63 Закону України «Про виконавче провадження», як рішення немайнового характеру, тоді як має виконувати у порядку статті 60 вказаного Закону, а саме вилучити витребуване майно і передати його стягувачу, внести відомості про боржника до Єдиного реєстру боржників і вжити інших заходів примусового виконання рішення, визначених у статті 10 Закону України «Про виконавче провадження», так як таке рішення не є рішенням зобов`язального характеру.
На думку ОСОБА_1 , державний виконавець не мав правового підґрунтя застосовувати вимоги ч.3 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження» та стягувати із позивача виконавчий збір у розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати.
З наведених підстав позивач просив позов задовольнити.
Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 23.02.2026 (а.с.18) прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за вказаним позовом та ухвалено розгляд справи проводити за правилами, визначеними Розділом 2 Глави 11 «Розгляд окремих категорій термінових адміністративних справ» Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України).
У відзиві на позовну заяву представник Відділу ДВС у місті Луцьку проти позову ОСОБА_1 заперечила та зазначила, що 20.05.2025 було здійснено вихід за адресою боржника ОСОБА_1 , що вказана у виконавчому документі, однак здійснити перевірку виконання рішення суду не вдалося, так як на вимогу виконавця не відчинили дверей, за вказаною адресою залишено виклик з вимогою державного виконавця з`явитись до відділу 27.05.2025.
16.09.2025 старшим державним виконавцем відділу на адресу боржника ОСОБА_1 та стягувача ОСОБА_2 скеровано повідомлення про вчинення виконавчих дій, в якому зазначено, що призначено проведення виконавчих дій щодо передачі транспортного засобу на 26.09.2025 о 14.00 год. У зв`язку із тимчасовою непрацездатністю та перебуванням старшого державного виконавця Недумової А.О. на лікарняному виконавчі дії не відбулися.
16.10.2025 старшим державним виконавцем відділу на адресу боржника ОСОБА_1 та стягувача ОСОБА_2 скеровано повідомлення про вчинення виконавчих дій, в якому зазначено, що призначено проведення виконавчих дій щодо передачі транспортного засобу на 31.10.2025.
Керуючись статтею 27 Закону України «Про виконавче провадження» старшим державним виконавцем винесено постанову про стягнення виконавчого збору в сумі 16000,00 грн.
За результатами проведення виконавчих дій, що були призначені на 31.10.2025 з виконання виконавчого листа №161/8012/24, виданого 24.03.2025 Луцьким міськрайонним судом Волинської області, про витребування у ОСОБА_1 автомобіля на користь ОСОБА_2 , державним виконавцем відділу було здійснено виїзд за адресою боржника, а саме: АДРЕСА_1 та встановлено, що для підтвердження особи ОСОБА_1 , на вимогу державного виконавця, надано паспорт громадянина України № НОМЕР_1 від 15.05.2019, виданого органом 0710, про що було складено акт державного виконавця.
Згідно даних паспорта, дата народження ОСОБА_1 – ІНФОРМАЦІЯ_2 , а в матеріалах виконавчого провадження та у виконавчому листі №161/8012/24 від 24.03.2025 дата народження вказана — ІНФОРМАЦІЯ_1 , відтак особа боржника не ідентифікована, або ж у виконавчому листі наявна помилка щодо дати народження. На підставі ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18.11.2025 було виправлено описку у виконавчому листі в справі №161/8012/24.
В подальшому вчинення виконавчих дій було призначено на 29.12.2025, однак у зв`язку із надходженням заяви боржника вчинення виконавчих дій перенесено на 16.01.2026, про що було винесено відповідну постанову та скеровано сторонам для відома та виконання.
Згідно акту державного виконавця від 16.01.2026 виконавчі дії відбулись, боржник здійснив передачу автомобіля, зазначеного у виконавчому листі, власнику. На підставі даного акту, державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження».
Позивач у позовній заяві зазначає, що рішення суду є майновим, а тому виконавчий збір було винесено неправомірно, однак з таким твердженням погодитись неможливо, оскільки рішення суду, що підлягало виконанню, полягало у витребуванні майна з чужого незаконного володіння, а саме передачі автомобіля на користь стягувача. Таким чином, змістом рішення є обов`язок боржника вчинити певні дії – передати майно, а не сплатити грошові кошти.
Отже, вказане рішення є рішенням немайнового характеру, оскільки його виконання полягає у фактичному вчиненні дій, а не у стягненні грошової суми. Посилання позивача на майновий характер рішення є помилковим, оскільки в межах виконавчого документа є спосіб виконання судового рішення.
З наведених підстав просила у задоволенні позову відмовити (а.с.23-26).
В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві. Додатково вказав, що відповідач порушив строки винесення постанови про стягнення виконавчого збору, позаяк така виноситься одночасно із відкриттям виконавчого провадження. Просив позов задовольнити. 
Представник відповідача в судовому засіданні заперечила проти позову з підстав, викладених у відзиві, та зазначила, що одночасно із відкриття виконавчого провадження постанова про стягнення виконавчого збору не була винесена, оскільки не було здійснено перевірку добровільного виконання боржником рішення суду. Просила в позові відмовити.
Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, суд встановив наступне.
На виконанні у Відділі ДВС у місті Луцьку перебувало виконавче провадження №77906278, відрите постановою від 25.04.2025 з примусового виконання виконавчого листа Луцького міськрайонного суду №161/8012/24, виданого 24.03.2025, щодо передачі автомобіля TOYOTA CAMRY, 2020 року випуску від ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 (а.с.74-76).
19.01.2025 старшим державним виконавцем, керуючись вимогами п.9 частини першої статті 39, статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №77906278, оскільки згідно акту державного виконавця від 16.01.2026 відбулись виконавчі дії щодо виконання виконавчого листа, а саме передача автомобіля (а.с.32, 34). 
В межах даного виконавчого провадження старшим державним виконавцем Недумовою А.О. 28.10.2025 винесено постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 16000 грн (а.с.14).
Надаючи правову оцінку спірній постанові, суд зазначає наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України від 02.06.2016 №1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон №1404-VIII).
Відповідно до статті 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Частина перша статті 5 зазначеного Закону передбачає, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Згідно з частиною першою, другою статті 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. 
Згідно із частиною першою статті 26 Закону №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Відповідно до частини п`ятої статті 26 Закону №1404-VIII виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 Закону №1404-VIII.
Частинами першою- четвертою статті 27 Закону №1404-VIII визначено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.
Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Аналіз зазначених норм у сукупності надає підстави для висновків, що відповідно до Закону №1404-VІІІ стягнення виконавчого збору відбувається безпосередньо в процесі примусового виконання рішення. Виконавчий збір за своєю правовою природою не є санкцією, що застосовується за невиконання рішення суду, а є платою за вчинення дій, пов`язаних з примусовим виконанням виконавчого документу, що здійснюються органами державної виконавчої служби, тобто є державним збором (платою) за таку процедуру. При цьому стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання рішення. 
Стягнення виконавчого збору є не правом, а обов`язком державного виконавця при відкритті виконавчого провадження.
Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 22.10.2021 у справі №520/17933/2020.
Оспорюючи спірну постанову, позивач вказує, що державний виконавець безпідставно стягнув виконавчий збір у розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати на підставі ч.3 статті 27 Закону №1404-VIII, оскільки виконуване ним рішення не є рішенням немайнового характеру.
Надаючи правову оцінку таким доводам позивача, суд зауважує, що спосіб і порядок виконання рішення про передачу стягувачу предметів, зазначених у виконавчому документі, деталізований у статті 60 Закону №1404-VIII. В силу частини першої означеної статті під час виконання рішень про передачу стягувачу предметів, зазначених у виконавчому документі, виконавець вилучає такі предмети у боржника і передає їх стягувачу, про що складає акт передачі.
Отже, при виконанні рішення суду про витребування майна з чужого, незаконного володіння державний виконавець зобов`язаний вилучити таке майно у боржника та передати його стягувачеві.
При цьому таке рішення не містить обов`язку боржника вчинити певні дії щодо передачі майна стягувачу, а відтак рішення про передачу стягувачу предметів, зазначених у виконавчому документі, виконується як рішення майнового характеру.
Наведена позиція суду узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 30.06.2021 у справі №201/12569/16, де зазначено, що у разі задоволення позову про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Виконання такого рішення передбачає вчинення державним чи приватним виконавцем дій щодо вилучення такого майна у боржника та передачу його стягувачу, а не обмежується лише діями виконавця щодо перевірки виконання рішення суду самим боржником. Таким чином, рішення про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння підлягає примусовому виконанню у порядку, передбаченому ст.60 Закону №1404-VIII.
Суд зауважує, що у частині другій статті 27 Закону №1404-VIII чітко зазначено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.
Таким чином, визначаючи розмір суми виконавчого збору, державний виконавець повинен був вжити заходів, передбачених статтею 57 Закону №1404-VIII, щодо визначення вартості майна боржника.
З врахуванням вищевикладеного, суд виснуває, що спірна постанова про стягнення виконавчого збору безпідставно прийнята відповідачем на підставі частини третьої статті 27 Закону №1404-VIII, оскільки в даному випадку підлягали застосуванню норми частини другої статті 27 цього Закону.
Згідно з частиною другою статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду достатніх та переконливих доказів того, що спірна постанова прийнята відповідно до вимог чинного законодавства.
З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають до задоволення шляхом визнання протиправною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору від 28.10.2025 у виконавчому провадженні №77906278.
Водночас суд погоджується з доводами представника позивача про те, що постанова про стягнення виконавчого збору винесена з порушенням строків, встановлених частиною четвертою статті 27 Закону №1404-VIII, проте вказана обставина не є підставою для її скасування, оскільки в силу вимог частини п`ятої статті 13 цього Закону порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавцями не є підставою для скасування такого рішення чи виконавчої дії, крім випадків, коли вони були прийняті або вчинені з порушенням процедури, передбаченої цим Законом.
Згідно із частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Отже, на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в сумі 1064,96 грн.
Керуючись статтями 243-246, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України «Про виконавче провадження», суд 

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.
Визнати протиправною та скасувати постанову про стягнення виконавчого збору від 28.10.2025 у виконавчому провадженні №77906278.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 1064,96 грн (одна тисяча шістдесят чотири грн 96 коп.).
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі апеляційного оскарження – з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. 
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 );
Відповідач: Відділ державної виконавчої служби у місті Луцьку Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (43025, Волинська обл., м.Луцьк, вул.Винниченка, 27а, код ЄДРПОУ 35041461).

Головуючий-суддя Н.Б.Плахтій