КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2026 року м. Київ

Унікальний номер справи № 760/19023/18
Апеляційне провадження № 22-ц/824/8310/2026

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.
суддів - Євграфової Є.П., Саліхова В.В.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні) апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 12 лютого 2026 року, постановленою під головуванням судді Ольшевської І.О., у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії/бездіяльність органу примусового виконання, на постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Гненного Дмитра Анатолійовича, заінтересовані особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Гненний Дмитро Анатолійович, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Підбірний М.Я. звернувся досуду з вказаною скаргою, в якій просив:
- визнати неправомірними дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Гненного Д.А. щодо відкриття виконавчих проваджень № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3 за заявою адвоката Стаднік І.А. від 17 грудня 2025 року про примусове виконання виконавчих листів № 760/19023/18 від 16 грудня 2025 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 ;
- визнати неправомірними та скасувати постанови приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Гненного Д.А. від 17 грудня 2025 року про відкриття виконавчих проваджень № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3 з примусового виконання виконавчих листів № 760/19023/18 від 16 грудня 2025 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2  (т. 7 а.с. 36-40).
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 12 лютого 2026 року скаргу ОСОБА_1 на дії/бездіяльність органу примусового виконання, на постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Гненного Д.А., заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Гненний Д.А. - повернуто заявнику без розгляду (т. 7 а.с. 92-95).
Не погодившись з ухвалою районного суду, 18 лютого 2026 року представник ОСОБА_1 - адвокат Підбірний М.Я. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 12 лютого 2026 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Судові витрати покласти на суб`єкта оскарження (т. 7 а.с. 102-107).
На обґрунтування скарги представник апелянта зазначав, що суд першої інстанції прийшов до висновку, що скаржник ОСОБА_1 , звернувшись до суду зі скаргою на дії приватного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII «Судовий контроль за виконанням судових рішень» ЦПК України, не додала доказів надіслання (надання) копії такої скарги з додатками заінтересованій особі ОСОБА_3 .
Представник вказав, що зазначений в оскаржуваній ухвалі суду «заінтересована особа» - ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (факт смерті підтверджується наявним у справі № 760/19023/18 свідоцтвом про смерть від 05 червня 2023 року), не є учасником виконавчого провадження ВП НОМЕР_4 та ВП НОМЕР_5, у якому подано скаргу, та/або учасником судового процесу, а тому суд першої інстанції помилково вважав, що при зверненні із скаргою у даній справі заявником мало бути надано суду докази направлення копії скарги на адресу покійного ОСОБА_3 . До прийняття рішення у цій справі (постанови Київського апеляційного суду від 12 березня 2025 року у справі № 760/19023/18), протокольною ухвалою колегії суддів Київського апеляційного суду було відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача - адвоката Новака А.І. про заміну третьої особи - померлого ОСОБА_3 його правонаступником та виключено ОСОБА_3 з числа учасників справи. 
Таким чином, представник апелянта зауважив, що ОСОБА_3 не є учасником справи у розумінні ст.ст. 42, 448, 450 ЦПК України, а також не є учасником або стороною виконавчого провадження в розумінні ст.ст. 14, 15 Закону України «Про виконавче провадження» (т. 7 а.с. 102-107). 
27 березня 2026 року приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Гнений Д.А. подав відзив в якому просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 (т. 7 а.с. 166-170).
03 квітня 2026 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ОСОБА_2 - адвоката Стадніка І.А., в якому останній просив повернути апеляційну скаргу особі, яка її подала (т. 7 а.с. 174-181).
Суд апеляційної інстанції забезпечив право інших учасників справи подати відзиви (заперечення) на апеляційну скаргу, направивши відповідні поштові повідомлення 18 березня 2026 року (т. 7 а.с. 162), які були отримані в електронних кабінетах, в тому числі і приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Гненним Д.А. (т. 7 а.с. 165), що підтверджується звітом про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду.
Відповідно до частини 5 ст. 130 ЦПК України, вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.
У справі Goryachyy v. Ukraine (№ 43925/18 рішення в цій справі ухвалене Комітетом 24 лютого 2022 року, оприлюднене 15 вересня 2022 року та є остаточним), Європейський суд з прав людини зауважив, що згідно з національним законодавством апеляційний суд мав обов`язок повідомити заявника про майбутню апеляцію та запропонувати йому викласти свої доводи. На відміну від багатьох інших справ, розглянутих ЄСПЛ, де у відповідних матеріалах не було доказів того, що належна кореспонденція була надіслана заявникам («Стрижак проти України», №72269/01, § 39, 8 листопада 2005 року; Hudakova and Others v. Slovakia, №23083/05, §§ 30-32, 27 квітня 2010 року; і Лазаренко та інші, згадане вище, §§ 36 і 43), у цій справі докази, надані сторонами, показали, що 04 квітня 2016 року апеляційний суд справді надіслав заявнику рекомендованим листом повідомлення про апеляційну скаргу відповідача. Отже, виявляється, що національний суд належним чином дотримався вимоги, встановленої національним процесуальним законодавством.
ЄСПЛ також зазначив, що хоча загальна концепція справедливого судового розгляду та фундаментальний принцип змагальності провадження вимагають, щоб судові документи були належним чином вручені учаснику судового процесу, стаття 6 Конвенції не заходить так далеко, щоб зобов`язувати національні органи влади забезпечити бездоганне функціонування поштової системи (Лазаренко та інші, § 37, і, у контексті статті 8 Конвенції, Foley v. the United Kingdom (dec.), №39197/98, вересня 2001 року).
Інакше кажучи, органи влади можуть бути притягнуті до відповідальності лише за ненадіслання відповідних документів заявнику. Той факт, що заявник не отримав кореспонденцію, надіслану йому апеляційним судом, сам по собі недостатній для того, щоб стати аргументованою підставою для заяви заявника про те, що його права за пунктом 1 статті 6 Конвенції були порушені (Yeremeyev v. Ukraine, (dec.) [Committee], №64766/12, §§ 31 і 32, 26 березня року, та Sydorenko v. Ukraine (dec.) [Committee], № 73193/12, § 32, 18 лютого 2021 року).
Таким чином, суд апеляційної інстанції вжив усіх можливих заходів щодо повідомлення інших учасників про розгляд справи апеляційним судом.

Відповідно до частини другої ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої ст. 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідноз частиною тринадцятою ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вказане, розгляд справи здійснюється без виклику сторін у порядку письмового провадження.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, враховуючи викладене.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та у статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року.
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року; «Беллет проти Франції» від 04 грудня 1995 року).
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Тобто, Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюються зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.
Відповідно до частини першої ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Розділом VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень» надано право сторонам виконавчого провадження на звернення до суду, який видав виконавчий документ, зі скаргою на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення.
Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Згідно зі статтею 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції. Про подання скарги суд повідомляє відповідний орган державної виконавчої служби, приватного виконавця не пізніше наступного дня після її надходження до суду.
У відповідності до частини третьої статті 448 ЦПК України скарга повинна містити:
1) найменування суду першої інстанції, до якого подається скарга;
2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності) (для фізичних осіб) особи, яка подає скаргу, її місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України, номери засобів зв`язку та електронної пошти (за наявності), відомості про наявність або відсутність електронного кабінету;
3) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності) (для фізичних осіб) інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), відомості про наявність або відсутність електронного кабінету;
4) ім`я (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності) державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються;
5) ідентифікатор для повного доступу до інформації про виконавче провадження;
6) номер справи, в якій видано виконавчий документ, реквізити виконавчого документа;
7) дату, коли особа, яка подає скаргу, дізналася про порушення її прав внаслідок ухвалення оскаржуваних рішень, вчинення дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця;
8) зміст оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності та посилання на порушену норму закону;
9) викладення обставин, якими заявник обґрунтовує свої вимоги;
10) перелік документів та інших матеріалів, що додаються до скарги.
Частиною четвертою статті 448 ЦПК України передбачено, що до скарги додаються: 1) довіреність або інший документ, що посвідчує повноваження представника, якщо скарга подана представником і такі документи раніше не подавалися; 2) докази направлення копій скарги та доданих до неї матеріалів іншим учасникам справи з урахуванням положень статті 43 цього Кодексу.
За змістом статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно із частиною першою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Скарга має відповідати загальним вимогам щодо форми та змісту позовної заяви, передбаченим положеннями ЦПК України, та містити відомості, зазначені у частині четвертій статті 74 Закону України «Про виконавче провадження».
За правилами статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (частина перша). 
Скарга у виконавчому провадженні подається виключно у письмовій формі та має містити: найменування органу державної виконавчої служби, до якого вона подається; повне найменування (прізвище, ім`я та по батькові) стягувача та боржника, їхні місця проживання чи перебування (для фізичних осіб) або місцезнаходження (для юридичних осіб), а також найменування (прізвище, ім`я та по батькові) представника сторони виконавчого провадження, якщо скарга подається представником; реквізити виконавчого документа (вид документа, найменування органу, що його видав, день видачі та номер документа, його резолютивна частина); зміст оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності та посилання на порушену норму закону; викладення обставин, якими скаржник обґрунтовує свої вимоги; підпис скаржника або його представника із зазначенням дня подання скарги (частина четверта).
Повертаючи без розгляду скаргу, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 , звернувшись до суду зі скаргою на дії приватного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII «Судовий контроль за виконанням судових рішень» ЦПК України, не додала доказів надіслання (надання) копії такої скарги з додатками заінтересованій особі ОСОБА_3 (т. 7 а.с. 92-95).
Однак, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та у статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року.
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року; «Беллет проти Франції» від 04 грудня 1995 року).
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Тобто, Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюються зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.
Відповідно до частини першої ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Розділом VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень» надано право сторонам виконавчого провадження на звернення до суду, який видав виконавчий документ, зі скаргою на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення.
Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Згідно зі статтею 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції. Про подання скарги суд повідомляє відповідний орган державної виконавчої служби, приватного виконавця не пізніше наступного дня після її надходження до суду.
У відповідності до частини третьої статті 448 ЦПК України скарга повинна містити:
1) найменування суду першої інстанції, до якого подається скарга;
2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності) (для фізичних осіб) особи, яка подає скаргу, її місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України, номери засобів зв`язку та електронної пошти (за наявності), відомості про наявність або відсутність електронного кабінету;
3) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності) (для фізичних осіб) інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), відомості про наявність або відсутність електронного кабінету;
4) ім`я (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності) державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються;
5) ідентифікатор для повного доступу до інформації про виконавче провадження;
6) номер справи, в якій видано виконавчий документ, реквізити виконавчого документа;
7) дату, коли особа, яка подає скаргу, дізналася про порушення її прав внаслідок ухвалення оскаржуваних рішень, вчинення дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця;
8) зміст оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності та посилання на порушену норму закону;
9) викладення обставин, якими заявник обґрунтовує свої вимоги;
10) перелік документів та інших матеріалів, що додаються до скарги.
Частиною четвертою статті 448 ЦПК України передбачено, що до скарги додаються: 1) довіреність або інший документ, що посвідчує повноваження представника, якщо скарга подана представником і такі документи раніше не подавалися; 2) докази направлення копій скарги та доданих до неї матеріалів іншим учасникам справи з урахуванням положень статті 43 цього Кодексу.
У відповідності до частини п`ятої статті 448 ЦПК України суд, встановивши, що скаргу подано без додержання вимог частин третьої та/або четвертої цієї статті, повертає її скаржнику без розгляду протягом чотирьох днів після її надходження до суду.
За змістом статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно із частиною першою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Скарга має відповідати загальним вимогам щодо форми та змісту позовної заяви, передбаченим положеннями ЦПК України, та містити відомості, зазначені у частині четвертій статті 74 Закону України «Про виконавче провадження».
За правилами статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (частина перша). 
Скарга у виконавчому провадженні подається виключно у письмовій формі та має містити: найменування органу державної виконавчої служби, до якого вона подається; повне найменування (прізвище, ім`я та по батькові) стягувача та боржника, їхні місця проживання чи перебування (для фізичних осіб) або місцезнаходження (для юридичних осіб), а також найменування (прізвище, ім`я та по батькові) представника сторони виконавчого провадження, якщо скарга подається представником; реквізити виконавчого документа (вид документа, найменування органу, що його видав, день видачі та номер документа, його резолютивна частина); зміст оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності та посилання на порушену норму закону; викладення обставин, якими скаржник обґрунтовує свої вимоги; підпис скаржника або його представника із зазначенням дня подання скарги (частина четверта).
Колегією суддів встановлено, що у липні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ) про стягнення заборгованості за договором позики (т. 1 а.с. 2-6).
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 13 вересня 2018 року прийнято до свого провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики (т. 1 а.с. 48-49).
Заочним рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму позики у розмірі 1 570 417, 50 грн, 8 процентів річних у розмірі 333 713, 70 грн, а всього 1 904 131, 20 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат (т. 1 а.с. 126-128).
18 лютого 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Новак А.І. разом з клопотанням про долучення доказів до матеріалів справи надав Київському апеляційному суду копію свідоцтва про смерть від 05 червня 2023 року ОСОБА_8 (громадянин Ізраїлю, ІНФОРМАЦІЯ_2 ), яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 , та посвідченого тексту його перекладу з івриту на українську мову (т. 5 а.с. 182 зворот-184).
Протокольною ухвалою колегія суддів Київського апеляційного суду у судовому засіданні 12 березня 2025 року відхилила клопотання представника позивача Новака А.І. про заміну третьої особи ОСОБА_3 на його правонаступника ОСОБА_4 (т. 5 а.с. 246).
Отже, ОСОБА_3 вибув з учасників справи, у зв`язку із настанням ІНФОРМАЦІЯ_1 його смерті, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 05 червня 2023 року (т. 5 а.с. 182 зворот-184) та протокольною ухвалою колегії суддів Київського апеляційного суду у судовому засіданні 12 березня 2025 року відхилено клопотання про заміну третьої особи ОСОБА_3 на його правонаступника ОСОБА_4 (т. 5 а.с. 246).
Постановою Київського апеляційного суду від 12 березня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. Позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму позики за договором позики грошових коштів від 25 червня 2012 року у розмірі 1 570 417,50 грн, проценти у розмірі 180 598 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат (т. 6 а.с. 1-20).
Постановою Верховного Суду від 24 вересня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Постанову Київського апеляційного суду від 12 березня 2025 року залишено без змін. Поновлено виконання постанови Київського апеляційного суду від 12 березня 2025 року (т. 6 а.с. 232-244).
До скарги ОСОБА_1 , поданої 31 грудня 2025 року, було додано докази направлення копій скарги та доданих до неї матеріалів справи з урахуванням положень статті 43 цього ЦПК України приватному виконавцю виконавчого округу міста Києва Гненному Д.А. та представнику ОСОБА_2 - адвокату Стадніку І.А. (т. 7 а.с. 88-91).
При цьому ОСОБА_3 не вказаний у скарзі ані учасником справи, ані додано доказів направлення йому копії скарги та доданих до неї матеріалів справи з урахуванням положень статті 43 цього ЦПК України.
Відповідно, вимоги пункту 3 частини третьої статті 448 ЦПК України, скаржником дотримано, оскільки ОСОБА_3 вже не є учасником справи, в силу вищенаведених обставин.
Апеляційний суд зауважує, що принцип здорового ґлузду («common sense») зобов`язує оцінювати докази та поведінку сторін не лише через призму формальних критеріїв, а й з огляду на реальні життєві обставини. Здоровий ґлузд особливо важливий у ситуаціях, коли буквальне застосування норми суперечить її меті чи фундаментальним принципам кримінального процесу. Він слугує орієнтиром для забезпечення справедливості, пропорційності та людяності у складних правових дилемах.
Застосовуючи вказаний принцип, який допомагає заповнити прогалини там, де надмірний формалізм може призвести до несправедливого результату, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що районний суд дійшов помилкового висновку про залишення скарги без розгляду з підстав ненадання доказів направлення копії скарги особі яка померла у 2023 році, не у повній мірі дослідивши матеріали справи та не врахувавши вищевказаних обставин. 
Окрім цього, колегія суддів звертає увагу, що вимоги до змісту і форми скарги визначені частиною третьою статті 448 ЦПК України.
Пунктом 2 частини четвертої статті 448 ЦПК України передбачено, що до скарги додаються докази направлення копій скарги та доданих до неї матеріалів іншим учасникам справи з урахуванням положень статті 43 цього Кодексу.
Звернення до суду зі скаргою на дії чи бездіяльність виконавця є формою звернення за судовим захистом на стадії виконання судового рішення, тому до скарги, яка подається відповідно до статті 447 ЦПК України, застосовуються загальні вимоги (правила) щодо форми та змісту позовної заяви, а не правила, які процесуальний закон визначив для заяв з процесуальних питань (стаття 183 ЦПК України). Це пояснюється тим, що Розділ VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень» - це окремий вид судового провадження, який містить у собі окремий процесуальний режим розгляду справ, а тому, до скарг, якими ініціюється початок провадження у справі на дії виконавця, застосовуються загальні положення позовного провадження, у тому числі, залишення скарги без руху, якщо є для цього підстави.
При цьому Верховний Суд у своїй постанові від 27 січня 2021 року у справі № 569/13154/20 (провадження № 61-15520св20) звертає увагу на те, що розділ VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень» - це окремий вид судового провадження, який містить у собі окремий процесуальний режим розгляду справ.
Крім того, колегія суддів зауважує, що виконання судових рішень є завершальною стадією судового процесу. Саме такий принцип застосовує Європейський суд з прав людини у своїй сталій практиці, зазначаючи, що виконання судових рішень є невід`ємною частиною судового процесу, оскільки без цієї стадії судового процесу сам факт прийняття будь якого рішення суду втрачає сенс. Саме на цій стадії судового процесу завершується відновлення порушених прав особи.
Ураховуючи сталу практику Європейського суду з прав людини, зазначені вище положення національного законодавства та встановлені фактичні обставини, колегія суддів вважає, що повертаючи без розгляду заявнику скаргу суд застосував до спірних правовідносин вимоги статті 183 ЦПК України, яка не поширюється на спірні правовідносини, таким чином оскаржувана ухвала суду не може вважатися законною та обґрунтованою.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції не звернув увагу на вищезазначене, у зв`язку з чим обмежив право заявника на доступ до суду.
За таких обставин, у суду першої інстанції не було правових підстав для повернення скарги на дії/бездіяльність органу примусового виконання, на постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Гненного Д.А.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, та як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішення питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про повернення скаржнику скарги без розгляду, а порушення норм процесуального права призвели до постановлення помилкової ухвали, котру відповідно до пункту 4 частини першої ст. 379 ЦПК України слід скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Разом з тим, у відзиві на апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвокат Стаднік І.А. просив повернути апеляційну скаргу особі, яка її подала, у зв`язку з тим, що апеляційна скарга підписана особою, яка не має право її підписувати, однак, колегія суддів відхиляє такі доводи, оскільки питання про відкриття провадження вже вирішено і справу було призначено до розгляду. При цьому, в матеріалах справи міститься ордер на надання правової допомоги серії ВС № 1021154 на підтвердження повноважень Підбірного М.Я. представляти інтереси ОСОБА_1 в Київському апеляційному суді (т. 5 а.с. 100).
Відповідно до статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Щодо судових витрат.

При поданні апеляційної скарги сплачено судовий збір у розмірі 532, 48 грн (т. 7 а.с. 108).
Враховуючи, що оскаржуваною ухвалою суду від 12 лютого 2026 року скаргу на дії/бездіяльність органу примусового виконання, на постанову приватного виконавця Гненного Д.А. районний суд повернув без розгляду, розподіл судових витрат понесених, у зв`язку із розглядом апеляційної скарги на таку ухвалу, має бути вирішений судом першої інстанції при розгляді скарги по суті заявлених в ній вимог.
Інші доводи скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 379, 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково. 
Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 12 лютого 2026 року - скасувати.
Справу за скаргою ОСОБА_1 на дії/бездіяльність органу примусового виконання, на постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Гненного Дмитра Анатолійовича, заінтересовані особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Гненний Дмитро Анатолійович - направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили негайно з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

Є.П. Євграфова

В.В. Саліхов