справа № 276/1745/25

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2026 року       м. Житомир

Житомирський районний суд Житомирської області в складі головуючого судді Віктора Мокрецького, за участю секретаря Анастасії Юзюк, розглянув цивільну справу за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 

В С Т А Н О В И В :

І. СУТЬ СПРАВИ
Товариство з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» (далі – ТзОВ «СВЕА ФІНАНС») звернулося із позовом до ОСОБА_1 та просило стягнути із останнього заборгованість в загальній сумі 32 700 грн.
У обґрунтування заявленого ТзОВ «СВЕА ФІНАНС» повідомило, що ОСОБА_1 уклав із первісним кредитором Товариством з обмеженою відповідальністю «СЕЛФІ КРЕДИТ» (далі – ТзОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ») договір позики на підставі якого відповідач отримав кредитні кошти та зобов`язався повернути їх у строки, обумовлені кредитним договором. Згодом, право вимоги за цим договором перейшло до позивача. Разом із тим, ОСОБА_1 самоусунувся від виконання взятих на себе зобов`язань через що позивач вимушений звернутися за захистом своїх прав до суду.

ІІ. ПРОЦЕДУРА ТА КОРОТКІ ПОЗИЦІЇ СТОРІН
Ухвалою суду від 28 жовтня 2025 року відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
Відповідач, скориставшись своїм процесуальним правом, подав до суду відзив на позовну заяву в якому заперечив проти цього позову в повному обсязі. У обґрунтування своєї позиції ОСОБА_1 повідомив, що позивачем не доведений факт видачі йому первісним кредитором грошових коштів на виконання умов кредитного договору. Також заявником нараховані йому проценти за користування кредитними коштами поза межами кредитування, а отже із порушенням законодавства України. Окрім цього, останній звернув увагу суду на те, що в силу положень п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в період дії в Україні воєнного стану позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця неустойки через що вимоги позивача в цій частині не підлягають до задоволення. Також ОСОБА_1 звернув увагу суду на те, що вимоги по стягненню комісії суперечать приписам Закону України «Про споживче кредитування» та відповідній практиці Верховного Суду з приводу врегулювання таких правовідносин, а тому в їх задоволенні суду також слід відмовити. Поза тим відповідач також акцентував увагу на тому, що процента ставка визначена у кредитному договорі суперечить приписам ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування».

ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ДОКАЗИ НА ЇХ ПІДТВЕРДЖЕННЯ
05 жовтня 2024 року між ТзОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» та ОСОБА_1 укладений договір № 1814013 про надання споживчого кредиту за продуктом «NewShort» (далі – Договір) на підставі якого мав отримати кредит в сумі 10 000 грн (п. 1.2 Договору) строком на 360 днів (п. 1.3 Договору) зі сплатою процентної ставки на рівні 1% в день (п. 1.5.1 Договору) (а.с. 7-13).
Згідно із наданим позивачем ТзОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» розрахунком заборгованість на підставі вищевказаного договору за ОСОБА_1 первісним кредитором обліковувався борг на загальну суму 32 700 грн із яких 10 000 грн – заборгованість за тілом кредиту, 17 700 грн – заборгованість за процентами та 5 000 грн – заборгованість по сплаті штрафних санкцій (а.с. 26-28).
У листі № 20250404-4117 від 04 квітня 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ПЕЙТЕК» повідомило, що воно 05 жовтня 2024 року перерахувало на платіжку картку НОМЕР_1 грошові кошти в сумі 10 000 грн на підставі договору про надання платіжних послуг з переказу коштів без відкриття рахунку № НОМЕР_2 від 01 квітня 2024 року, укладеного між ним та ТзОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ». Разом із тим, призначення такого платежу вказано як «зарахування на картку, маска картки НОМЕР_1 » (а.с. 29).
31 березня 2025 року між ТзОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» та ТзОВ «СВЕА ФІНАНС» укладений договір факторингу № 01.02-06/25 відповідно до п. 3.1.3 якого право вимоги переходить до фактора після підписання сторонами цього договору з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі реєстру боржників за формою додатку № 5 цього договору та оплати фактором суми фінансування у строки, передбачені п. 4.2 Договору після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованостей за кредитними договорами (а.с. 30-41).
Відповідно до копії платіжної інструкції кредитового переказу коштів № 10015 від 01 квітня 2025 року ТзОВ «СВЕА ФІНАНС» на виконання вимог договору факторингу № 01.02-06/25 сплатило ТзОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» грошові кошти на суму 2 935 927 грн (а.с. 42).
Відповідно до копії витягу з реєстру боржників до договору факторингу № 01.02-06/25 від 31 березня 2025 року ТзОВ «СВЕА ФІНАНС» за вказаним договором мало набути право вимог до ОСОБА_1 за кредитним договором 1814013 від 05 жовтня 2024 року (а.с. 45).
Проте у копії реєстру боржників до договору факторингу № 01.02-06/25 від 31 березня 2025 року, що долучений позивачем до матеріалів справи, відомості відносно ОСОБА_1 відсутні (а.с. 43-44).

IV. ЗАКОНОДАВСТВО, ЩО ПІДЛЯГАЄ ЗАСТОСУВАННЮ
За правилом ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
Приписи ч. 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умовами, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно із частиною першою та другою ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Відповідно до частини першої ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).
Кредитний договір укладається у письмові формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). 
Частиною першою ст. 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Відповідно до положень ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Частина друга ст. 1081 ЦК України визначає, що грошова вимога, право якої відступається, є дійсною, якщо клієнт має право відступити право грошової вимоги і в момент відступлення цієї вимоги йому не були відомі обставини, внаслідок яких боржник має право не виконувати вимогу.
Згідно з положеннями ст. 1084 ЦК України, якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання не сприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
У постанові Верховного Суду від 08 травня 2024 року по справі № 381/1647/21 виснувано, що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

V. МОТИВИ ТА ОЦІНКА СУДУ
Проаналізувавши фактичні обставини справи у сукупності із нормами законодавства, якими врегульовані зазначені правовідносини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову із огляду на наступне.
Судом установлено та сторонами не оспорювалося, що між первісним кредитором та ОСОБА_1 укладений кредитний договір.
Разом із тим, відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. 
За правилами ч.ч. 1-2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.
Нормою ст. 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Положенням ч.ч. 1-2 ст. 95 ЦПК України вказують на те, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.
Разом із тим, попри вищевказані приписи процесуального законодавства та правові висновки, що викладені у постанові Верховного Суду від 08 травня 2024 року по справі № 381/1647/21 ТзОВ «СВЕА ФІНАНС» не надало суду доказів за допомогою яких суд міг би пересвідчитися у тому, що первісним кредитором на виконання вимог відповідного кредитного договору дійсно видавалися відповідачу кредитні кошти.
Зокрема, із матеріалів справи встановлено, що у листі № 20250404-4117 від 04 квітня 2025 року ТзОВ «ПЕЙТЕК» повідомило, що воно 05 жовтня 2024 року перерахувало на платіжку картку НОМЕР_1 грошові кошти в сумі 10 000 грн на підставі договору, укладеного із первісним кредитором. Однак, ідентифікувати з якою метою ці грошові кошти перераховувалися на зазначений банківський рахунок неможливо, оскільки цільове призначення такого платежу відображено як «зарахування на картку, маска картки НОМЕР_1 » (а.с. 29). За таких обставин та за наявних у матеріалах справи письмових доказів беззаперечно стверджувати про отримання ОСОБА_1 від первісного кредитора грошових коштів на виконання вимог відповідного кредитного договору неможливо, а отже ТзОВ «СВЕА ФІНАНС» не виконало свого процесуального обов`язку в цій частині щодо доведення обставин на яких ґрунтуються їх вимоги. Водночас за правилами ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Також судом звернена увага й на те, що всупереч відомостям вказаним у копії витягу з реєстру боржників до договору факторингу № 01.02-06/25 від 31 березня 2025 року (а.с. 45) такі відомості відсутні у копії реєстру боржників до договору факторингу № 01.02-06/25 від 31 березня 2025 року, що долучений позивачем до матеріалів справи (а.с. 43-44). Зазначений перебіг подій також свідчить про те, що заявником не доведено достатніми та належними доказами факту переходу до нього права вимоги до ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором.
Причини ж ненадання ТзОВ «СВЕА ФІНАНС» усіх вище згаданих доказів, як і не подання відповідного клопотання про їх витребування суду невідомі, хоча останнє не було жодним чином обмежене у вчиненні цих процесуальних дій на стадії відкриття провадження по справі або ж на стадії її судового розгляду по суті.
Зважаючи на викладене, а також приймаючи до уваги, що відповідно до ч. 6 ст. 12 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд вимушений відмовити у задоволенні цього позову в зв`язку із не доведенням ТзОВ «СВЕА ФІНАНС» достовірними доказами факту перерахування первісними кредитором ОСОБА_1 грошових коштів та факту набуття позивачем права вимоги до відповідача за відповідним кредитним договору. 
Ураховуючи, що суд відмовляє у задоволенні позову в зв`язку із недоведеністю позивачем факту надання кредиту та переходу до нього права вимоги за таким кредитом, то відсутня необхідність надавати подальшу оцінку решті доводів сторони відповідача.

VІ. ЩОДО СУДОВИХ ВИТРАТ
Результати вирішення цього спору не дають суду можливості здійснити розподіл судових витрат у цій справі відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 263-265 ЦПК України, суд, 

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складений 14 квітня 2026 року.

Суддя          Віктор Мокрецький