ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ

вул. Коцюбинського, 2А, м. Ужгород, 88605, e-mail: inbox@zk.arbitr.gov.ua, вебадреса: http://zk.arbitr.gov.ua 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 березня 2026 р. м. Ужгород Справа № 907/1018/25 

Суддя Господарського суду Закарпатської області Лучко Р.М., 
за участю секретаря судового засідання Піпар А.Ю.
Розглянув матеріали справи
за позовом Ужгородської окружної прокуратури, м. Ужгород в інтересах держави в особі
позивача Холмківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, с. Холмок Ужгородського району Закарпатської області
до відповідача 1 Товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпатенергопостач», м. Ужгород 
до відповідача 2 Відділу житлово-комунального господарства та благоустрою Холмківської сільської ради Ужгородського району, с. Холмок Ужгородського району Закарпатської області 
про визнання недійсними додаткових угод та стягнення 128 141,11 грн

За участю представників:
прокурор – Роман М.С., посв. №069355 від 01.03.2023;
позивача – не з`явився;
відповідача 1 – Костяков Д.В., адвокат, ордер серії АО №1183885 від 07.07.2025; Маняк В.В., керівник;
відповідача 2 – не з`явився.

ВСТАНОВИВ:
Ужгородська окружна прокуратура діючи в інтересах держави в особі Холмківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області звернулася до Господарського суду Закарпатської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпатенергопостач» та Відділу житлово-комунального господарства та благоустрою Холмківської сільської ради Ужгородського району про визнання недійсними додаткових угод № 1 від 18.07.2023, № 2 від 14.08.2023, № 3 від 11.09.2023, № 4 від 10.12.2023 та № 5 від 21.12.2023 до Договору про постачання електричної енергії споживачу № 010/05 від 02.05.2023 та стягнення безпідставно сплачених коштів в сумі 128 141,11 грн. 
Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачами вимог пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», статті 180 Господарського кодексу України, а також статті 638 Цивільного кодексу України.
Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №907/1018/25 визначено головуючого суддю Лучка Р.М., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 вересня 2025 року. 
Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 15 вересня 2025 року, суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження, встановив учасникам справи процесуальні строки для заяв по суті спору та призначив підготовче засідання на 07 жовтня 2025 року. 
В ході підготовчого провадження, ухвалою від 07 жовтня 2025 року, суд задовольнив клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпатенергопостач» від 30.09.2025 про зупинення провадження у справі та зупинив провадження у справі №907/1018/25 до закінчення перегляду у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи №920/19/24. 
Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 23 січня 2026 року, суд поновив провадження у справі та призначив підготовче засідання на 04 лютого 2026 року на 12:00 год.
За наслідками проведеного у справі підготовчого провадження, з огляду на вирішення у підготовчому засіданні зазначених у частині 2 ст. 182 ГПК України питань, що підлягали з`ясуванню судом, ухвалою суду від 04.02.2026 (з урахуванням ухвали від 06.02.2026 про виправлення описки) постановлено підготовче провадження закрити та призначити судовий розгляд справи по суті на 03.03.2026 року.
27 лютого 2026 року відповідачем 1 подано суду заяву про залишення позову прокурора без розгляду з посиланням на рішення Конституційного Суду України від 03.12.2025 №6-р(ІІ)/2025.
В судовому засіданні 03.03.2026 оголошувалася перерва до 31.03.2026 за результатами заслуховування вступного слова учасниками справи для надання можливості прокурору та відповідачу 1 подати суду додаткові пояснення щодо питань, які виникли в ході судового розгляду справи, зокрема, щодо підставності стягнення заявлених прокурором вимог майнового характеру на користь Холмківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області зі встановленням строку надання таких пояснень – до 10.03.2026 року.
Скориставшись наданою судом можливістю, Ужгородською окружною прокуратурою 10.03.2026 подано письмові пояснення щодо визначення суб`єктного складу сторін у справі.
Прокурор в судових засіданнях позовні вимоги підтримав в повному обсязі з викладених в позовній заяві підстав.
Позивач в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином у встановленому законом порядку. Згідно з поданою Холмківською сільською радою Ужгородського району Закарпатської області заявою від 03.02.2026 позивач просив розгляд справи здійснювати за його відсутності.
Представники відповідача 1 в судових засіданнях заперечують проти задоволення позовних вимог з викладених у відзиві на позов та письмових поясненнях підстав. Просять, окрім того, прийняти рішення щодо залишення позову прокурора з визначених у заяві від 27.02.2026 підстав.
Відповідач 2 в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином у встановленому законом порядку шляхом надіслання ухвали від 04.02.2026 до електронного кабінету Відділу житлово-комунального господарства та благоустрою Холмківської сільської ради Ужгородського району, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа від 03.03.2026 року.
Учасник справи розпоряджається своїми правами на власний розсуд (ч. 2 ст. 14 ГПК України).
Згідно з ч. 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Приписами ст. 202 ГПК України визначено, що неявка у судове засідання будь якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, а тому відповідно до ст. 202 ГПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, суд вважає за можливе розглянути справу без участі представників позивача та відповідача 2.
В порядку ст. 240 ГПК України скорочене рішення (вступна та резолютивна частини) проголошена судом в судовому засіданні 31.03.2026 року.
ПОЗИЦІЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Правова позиція прокурора.
Позовні вимоги прокурора обґрунтовані недійсністю додаткових угод № 1 від 18.07.2023, № 2 від 14.08.2023, № 3 від 11.09.2023, № 4 від 10.12.2023 та № 5 від 21.12.2023 до укладеного між відповідачами Договору про постачання електричної енергії споживачу № 010/05 від 02.05.2023, як таких, що укладені з порушенням вимог Закону України «Про публічні закупівлі», у зв`язку з підвищенням означеними додатковими угодами без визначених законодавством підстав ціни товару в розмірі, що перевищує 10% встановленої в договорі про закупівлю. 
У зв`язку з наведеним прокурор зазначає, що розмір безпідставно (зайво) отриманих відповідачем 1 коштів від відповідача 2 в якості оплати вартості поставленої останньому електричної енергії, як різниця між фактично сплаченою Споживачем вартістю електроенергії та сумою, яку він повинен був сплатити без врахування зміненої означеними додатковими угодами ціни 1 кВт/год електроенергії, становить 128 141,11 грн (з урахуванням добровільного повернення частини зайво сплачених за договором грошових коштів в сумі 503 532,70 грн), які просить стягнути з відповідача 1 у справі на користь Холмківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області як головного розпорядника бюджетних коштів Холмківської сільської територіальної громади, за чий рахунок відбувалося фінансування укладеного відповідачами договору.
Письмові пояснення позивачів.
Позивачем не подано суду жодних пояснень щодо предмету позовних вимог у даній справі.
Заперечення (відзив) відповідача.
Відповідач 1 у поданому суду відзиві на позовну заяву від 01.10.2025 та згідно з поясненнями представників в судовому засіданні заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Зазначає, що прокурором не враховано вимоги пункту 37 розділу X «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про публічні закупівлі» та прийнятих на його виконання Особливостей здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України «Про публічні закупівлі», на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування, які набрали чинності 19.10.2022 року (затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 2022 р. № 1178 «Про затвердження особливостей здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України «Про публічні закупівлі», на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування»), відповідно до яких допускається зміна ціни за одиницю в разі коливання на ринку пропорційно такому коливанню.
Доводить, що ціна за одиницю товару згідно з оспорюваними Додатковими угодами визначалася з урахуванням п. 2 додатку 2 «Комерційна пропозиція» до Договору, яким передбачено спосіб визначення ціни (тарифу) електроенергії, встановивши що для визначення фактичної ціни електроенергії застосовується ціна електроенергії «на ринку на добу наперед» у відповідному місяці, а можливість внесення ретроспективних змін до договору визначено у ч. 3 ст. 631 ЦК України.
Звертає увагу, що у п. 19 особливостей міститься спеціальна правова норма, яка регулює питання зміни ціни товару під час дії правового режиму воєнного стану (щодо зміни істотних умов договору про закупівлю) та за якою зміна ціни за одиницю товару здійснюється пропорційно коливанню ціни такого товару на ринку (відсоток збільшення ціни за одиницю товару не може перевищувати відсоток коливання (збільшення) ціни такого товару на ринку) за умови документального підтвердження такого коливання та не повинна призвести до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю на момент його укладення.
Окремо звертає увагу, що підставою укладення між відповідачами оспорюваної прокурором додаткової угоди №2 від 14.08.2023 стало як коливання ціни електроенергії на ринку, так і зміна тарифу на передачу електричної енергії.
Зауважує, що застосування збільшеної ціни електроенергії, визначеної оспорюваними прокурором додатковими угодами відповідає умовам пп. 2, пп. 7 п. 19 Особливостей, і ч. 3 ст. 631 ЦК України та базується на умовах п. 13.10 Договору (пп. 2, 7 п. 13.10), а також Додатку 2 до Договору.
Стверджує, що відповідач-1 мав законні сподівання на те, що держава о особі Верховної Ради України та Кабінету Міністрів України визначила чіткі обов`язкові правила поведінки, якими необхідно керуватися при внесенні змін до істотних умов договору про закупівлю на період дії правового режиму воєнного стану, і що такі правила поведінки, викладені у відповідних правових нормах, не містять заборони збільшувати ціну за одиницю товару понад 10%.
Резюмуючи викладене, зазначає, що пункт 3-7 розділу X «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про публічні закупівлі» тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, дозволяє Кабінету Міністрів України визначати особливості здійснення публічних закупівель, відмінні від норм Закону, а однією з багатьох особливостей здійснення закупівель під час воєнного стану є нове регулювання підстави зміни ціни за одиницю товару у зв`язку з коливанням ціни такого товару на ринку, яка передбачена підпунктом 2 пункту 19 Особливостей, особливість якої полягає у тому, що вона іншим чином регулює питання зміни ціни за одиницю товару, ніж норма пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», зокрема, не містить обмеження збільшувати ціну понад 10 відсотків.
Пояснює також, що середньозважена ціна електроенергії на РДН за місяць стає відомою та оприлюднюється АТ «Оператор ринку» після завершення кожного календарного місяця, а тому факт коливання середньозваженої ціни на РДН у певному місяці так само стає відомим після його завершення, у зв`язку з чим пропозиція про збільшення ціни у зв`язку з її коливанням на ринку, робилася відповідачем 1 по завершенню місяця, у якому відбулося коливання ціни та акцентує увагу на відсутності підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі визначеного ним позивача – Холмківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області.
Водночас, відповідно до заяви від 27.02.2026 відповідач 1 з посиланням на рішення Конституційного Суду України від 03.12.2025 №6-р(ІІ)/2025 просить суд залишити позовну заяву прокурора у цій справі без розгляду.
Відповідачем 2 не подано суду відзиву на позов за правилами ст.ст. 165, 178 ГПК України.
Відповідь на відзив.
Прокурором не подано відповіді на відзив відповідача 1 відповідно до приписів ст. 166 ГПК України. 
Письмові пояснення.
Поданим прокурором письмовим поясненням від 19.02.2026 та письмовим поясненням відповідача 1 від 27.02.2026 судом не надіється правова оцінка з урахуванням приписів ч. 1 ст. 161 ГПК України, за якими при розгляді справи судом в порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.
Такими заявами по суті справи за змістом ч. 2 ст. 161 ГПК України є позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву, а згідно з ч. 5 ст. 161 ГПК України суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, якщо визнає це необхідним.
Водночас, враховуючи відсутність дозволу суду на подання письмових пояснень прокурора від 19.02.2026 та відповідача 1 від 27.02.2026, при ухваленні рішення такі судом до уваги не приймаються.
Суд звертає увагу учасників справи, що визначене у п. 3 ч. 1 ст. 42 ГПК України право надавати пояснення суду стосується безпосереднього їх надання у судовому засіданні щодо питань, які виникають в ході судового розгляду справи, тоді як приписами цього ж п. 3 ч. 1 ст. 42 ГПК України окремо визначено право подавати суду заяви та клопотання, що не є тотожним наданню письмових пояснень у справі.
Разом з тим, суд приймає до уваги, що за змістом протокольної ухвали від 03.03.2026 суд в порядку ч. 5 ст. 161 ГПК України дозволив учасникам справи подати додаткові пояснення щодо питань, які виникли в ході судового розгляду справи, зокрема, щодо підставності стягнення заявлених прокурором вимог майнового характеру на користь Холмківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області зі встановленням строку надання таких пояснень – до 10.03.2026 року.
Скориставшись наданим судом правом Ужгородською окружною прокуратурою 10.03.2026 надано письмові пояснення, за змістом яких вказує, зокрема, що засновником комунального закладу відповідача 2 та власником його майна є територіальна громада в особі органу місцевого самоврядування, що фінансує і контролює діяльність такого комунального закладу, а також зобов`язаний контролювати виконання обласного бюджету, зокрема законність та ефективність використання зазначеним закладом коштів цього бюджету за договорами про закупівлю товарів, то вказаний орган місцевого самоврядування є особою, уповноваженою на вжиття заходів представницького характеру щодо захисту інтересів територіальної громади, інтереси якої є складовою інтересів держави, пов`язаних із законним та ефективним витрачанням коштів обласного бюджету.
ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ОБСТАВИНИ СПРАВИ.
02 травня 2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Закарпатенергопостач» (надалі – ТОВ «Закарпатенергопостач» та/або Постачальник, та/або відповідач 1) та Відділом житлово-комунального господарства та благоустрою Холмківської сільської ради Ужгородського району (надалі – Відділ та/або Споживач, та/або відповідач 2) за наслідками проведення закупівлі UA-2023-04-13-008454-а (оголошення про проведення відкритих торгів від 13.04.2023) був укладений Договір про постачання електричної енергії споживачу №010/05 (далі – Договір), за умовами якого Постачальник продає Електричну енергію (09310000-5) (ДК 021:2015) Споживачу для забезпечення потреб електроустановок Споживача, а Споживач, в свою чергу, оплачує Постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього Договору (п. 2.1. Договору).
За змістом п. 2.1. Договору загальна кількість електричної енергії за цим Договором становить 550 000 кВт/год. 
Згідно з п. 3.1. Договору початком постачання електричної енергії Споживачу є дата, зазначена в заяві-приєднанні (02.05.2023), яка є додатком 1 до цього Договору, якщо інша дата не визначена комерційною пропозицією, але в будь-якому випадку не раніше початку строку дії Договору та завершення процедури зміни Постачальника.
Відповідно до п.п. 5.1., 5.2. Договору Споживач розраховується з Постачальником за електричну енергію за цінами, що визначаються відповідно до механізму визначення ціни електричної енергії, згідно з обраною Споживачем комерційною пропозицією, яка є додатком 2 до цього Договору.
Ціна за спожиту електричну енергію у 2023 році за 1 кВт/год без урахування тарифів на її розподіл становить 3,9963 грн (з ПДВ). Загальна вартість всього обсягу поставки складає 2 197 965,00 грн (з ПДВ).
Спосіб визначення ціни (тарифу) електричної енергії зазначається в комерційній пропозиції Постачальника.
За змістом п.п. 1, 2 Комерційної пропозиції (Додаток 2 до Договору) ціна (тариф) електричної енергії, у тому числі диференційовані ціни (тарифи) на підставі середньозважених цін на електроенергію на ринку «на добу наперед». Спосіб визначення ціни (тарифу) електричної енергії: фактична ціна електричної енергії розраховується по завершенню розрахункового місяця за формулою: Сфакт = Офакт х (Црдн.сер + Тпер + Тпост) х ПДВ 20%.
Згідно з п. 5.3. Договору його сторони домовилися, зокрема, що ціна електричної енергії, розрахована відповідно до пункту 5.1. цього розділу є для них обов`язковою з дати набрання нею чинності.
Відповідно до п. 5.5. Договору розрахунковим періодом за цим Договором календарний місяць.
Розрахунки Споживача за цим Договором здійснюються на поточний рахунок із спеціальним режимом використання. Оплата вартості електричної енергії за цим Договором здійснюється Споживачем виключно шляхом перерахування коштів на спецрахунок Постачальника (п. 5.6. Договору).
Відповідно до п. 13.1. Договору, цей Договір набуває чинності з дати підписання сторонами та скріплення їх підписів печатками і діє в частині постачання електроенергії з моменту завершення процедури зміни постачальника до 31 грудня 2023 року, а в частині розрахунків до повного його виконання.
Судом встановлено також, що протягом строку дії Договору між його сторонами були укладені такі додаткові угоди:
- додаткова угода № 1 від 18.07.2023 про зміну (збільшення) з 01 червня 2023 року ціни електроенергії, зазначеної в п. 5.1. Договору до 4,185576 грн (з ПДВ) внаслідок збільшення середньозваженої ціни РДН зі зменшенням обсягу закупівлі (п. 2.1. Договору) до 506 015,7 кВт/год;
- додаткова угода № 2 від 14.08.2023 про зміну (збільшення) з 01 липня 2023 року ціни електроенергії, зазначеної в п. 5.1. Договору до 5,089476 грн (з ПДВ) внаслідок збільшення середньозваженої ціни РДН та збільшенням тарифу на передачу зі зменшенням обсягу закупівлі (п. 2.1. Договору) до 392 865,12 кВт/год;
- додаткова угода № 3 від 11.09.2023 про зміну (збільшення) з 01 серпня 2023 року ціни електроенергії, зазначеної в п. 5.1. Договору до 5,69436 грн (з ПДВ) внаслідок збільшення середньозваженої ціни РДН зі зменшенням обсягу закупівлі (п. 2.1. Договору) до 325 325,23 кВт/год;
- додаткова угода № 4 від 10.12.2023 про зміну (збільшення) з 01 листопада 2023 року ціни електроенергії, зазначеної в п. 5.1. Договору до 5,9346 грн (з ПДВ) внаслідок збільшення середньозваженої ціни РДН зі зменшенням обсягу закупівлі (п. 2.1. Договору) до 194 821,86 кВт/год;
- додаткова угода № 5 від 21.12.2023 про зміну (збільшення) з 01 грудня 2023 року ціни електроенергії, зазначеної в п. 5.1. Договору до 6,0364 грн (з ПДВ) внаслідок збільшення середньозваженої ціни РДН зі зменшенням обсягу закупівлі (п. 2.1. Договору) до 145 182,97 кВт/год.
Вказані додаткові угоди № 1 від 18.07.2023, № 2 від 14.08.2023, № 3 від 11.09.2023, № 4 від 10.12.2023 та № 5 від 21.12.2023 до Договору містять посилання на наявне коливання цін на ринку електроенергії, що за позицією відповідача підтверджується долученими до позову та відзиву доказами – листами ТОВ «Закарпатенергопостач» від 20.07.2023 за №01/20, від 08.08.2023 №01/08, від 01.09.2023 за №01/09, від 30.11.2023 за №01/11, від 20.12.2023 за №01/11 із зазначеними в них відомостями – порівняння середньозважених цін на РДН (ринок добу наперед) та листами роздруківками з веб-сайту ДП «Оператор ринку» РДН, які долучалися відповідачем 1 до означених листів-пропозицій щодо зміни ціни електроенергії за Договором.
Судом встановлено та учасниками справи визнається, що на виконання умов Договору Постачальник протягом травня-грудня 2023 року поставив, а Споживач прийняв електричну енергію загальним обсягом 391 587 кВт/год на суму 2 196 572,94 грн, а саме:
- в травні 2023 року – 20 018 кВт/год електроенергії за ціною 3,33025 грн (без ПДВ) за 1 кВт/год на суму 79 997,93 грн, що підтверджується підписаними сторонами Договору Актом прийняття-передавання електричної енергії за травень 2023 року №24 від 31.05.2023 року, рахунком на оплату №35 від 10.06.2023;
- в червні 2023 року – 28 309 кВт/год електроенергії за ціною 3,48798 грн (без ПДВ) за 1 кВт/год на суму 118 489,48 грн, що підтверджується підписаними сторонами Договору Актом прийняття-передавання електричної енергії за червень 2023 року №40 від 30.06.2023 року, рахунком на оплату №48 від 07.07.2023;
- в липні 2023 року – 28 875 кВт/год електроенергії за ціною 4,24123 грн (без ПДВ) за 1 кВт/год на суму 146 958,62 грн, що підтверджується підписаними сторонами Договору Актом прийняття-передавання електричної енергії за липень 2023 року №53 від 31.07.2023 року, рахунком на оплату №65 від 08.08.2023;
- в серпні 2023 року – 32 930 кВт/год електроенергії за ціною 4,74530 грн (без ПДВ) за 1 кВт/год на суму 187 515,27 грн, що підтверджується підписаними сторонами Договору Актом прийняття-передавання електричної енергії за серпень 2023 року №72 від 31.08.2023 року, рахунком на оплату №72 від 07.09.2023;
- у вересні 2023 року – 42 942 кВт/год електроенергії за ціною 4,74530 грн (без ПДВ) за 1 кВт/год на суму 244 527,21 грн, що підтверджується підписаними сторонами Договору Актом прийняття-передавання електричної енергії за вересень 2023 року №97 від 30.09.2023 року, рахунком на оплату №97 від 08.10.2023;
- в жовтні 2023 року – 46 412 кВт/год електроенергії за ціною 4,74530 грн (без ПДВ) за 1 кВт/год на суму 264 286,64 грн, що підтверджується підписаними сторонами Договору Актом прийняття-передавання електричної енергії за жовтень 2023 року №116 від 31.10.2023 року, рахунком на оплату №116 від 08.11.2023;
- в листопаді 2023 року – 47 101 кВт/год електроенергії за ціною 4,9455 грн (без ПДВ) за 1 кВт/год на суму 279 525,59 грн, що підтверджується підписаними сторонами Договору Актом прийняття-передавання електричної енергії за листопад 2023 року №140 від 30.11.2023 року, рахунком на оплату №140 від 08.12.2023;
- в грудні 2023 року – 145 000 кВт/год електроенергії за ціною 5,0303 грн (без ПДВ) за 1 кВт/год на суму 875 272,20 грн, що підтверджується підписаними сторонами Договору Актом прийняття-передавання електричної енергії за грудень 2023 року №172, рахунком на оплату №172 від 20.12.2023 року.
Встановлено також, що Споживачем здійснено оплату за отриману електроенергію за Договором в повному обсязі, на загальну суму 2 196 572,94 грн, що підтверджується платіжними інструкціями №75 від 14.06.2023 (на суму 79 997,93 грн), №122 від 21.07.2023 (на суму 118 489,48 грн), №175 від 16.08.2023 (на суму 146 958,62 грн), №213 від 11.09.2023 (на суму 187 515,27 грн), №273 від 12.10.2023 (на суму 244 527,21 грн), №319 від 10.11.2023 (на суму 264 286,64 грн), №416 від 11.12.2023 (на суму 279 525,59 грн), №444 від 21.12.2023 (на суму 875 272,20 грн).
Окрім того, з поданих учасниками справи доказів вбачається, що на підставі підписаного сторонами Договору 20.02.2024 Акту звірки взаємних розрахунків за період з 01.01.2023 по 20.02.2024 вбачається, що фактична вартість спожитої відповідачем 2 у грудні 2023 року електроенергії становила 371 739,50 грн, у зв`язку з чим відповідач 1 на підставі платіжних інструкцій №768 від 14.03.2024 (на суму 100 000,00 грн) та №809 від 10.04.2024 (на суму 403 532,70 грн) повернув Споживачу помилково оплачені ним кошти в загальній сумі 503 532,70 грн.
Позатим, стверджуючи про безпідставність та незаконність внесених сторонами в Договір змін в частині збільшення вартості електричної енергії та, відповідно, недійсність додаткових угод № 1 від 18.07.2023, № 2 від 14.08.2023, № 3 від 11.09.2023, № 4 від 10.12.2023 та № 5 від 21.12.2023 до Договору відповідно до ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», прокурор просить такі додаткові угоди визнати недійсними та в порядку застосування наслідків недійсності правочину – стягнути з відповідача 1 зайво сплачені відповідачем 2, як Споживачем, грошові кошти за придбану протягом травня-грудня 2021 року включно електроенергію в загальній сумі 128 141,11 грн, які просить стягнути на користь Холмківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області як головного розпорядника бюджетних коштів Холмківської сільської територіальної громади, за чий рахунок відбувалося фінансування укладеного відповідачами договору.
Означена сума прокурором обрахована як різниця між фактично сплаченою відповідачем 2 вартістю електроенергії відповідно до її ціни, яка визначалася відповідно до недійсних додаткових угод до Договору та встановленою Сторонами в Договорі вартістю електроенергії (3,9963 грн за 1 кВт/год з ПДВ), яка повинна була оплачуватися позивачем на користь відповідача з врахуванням недійсності внесених в Договір подальших змін щодо збільшення вартості електричної енергії за відсутності документально підтверджених обсягів коливання електроенергії та в розмірі, що перевищує 10% від початково визначеної в Договорі ціни електричної енергії (з урахуванням самостійно повернутих відповідачем 1 грошових коштів в розмірі 503 532,70 грн).
ПРАВОВЕ ОБГРУНТУВАННЯ І ОЦІНКА СУДУ
Щодо підстав для представництва прокурором інтересів держави у спірних правовідносинах, суд зазначає наступне.
Згідно з ст.131-1 Конституції України на органи прокуратури України покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Виходячи з вимог п.п.1, 2 ч.1 ст. 3 Закону України «Про прокуратуру», діяльність органів прокуратури ґрунтується на засадах верховенства права та законності.
Відповідно до частини 3 статті 23 цього ж нормативно-правового акту, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття інтерес держави.
Суд зазначає, що рішенням Конституційного Суду України від 9 липня 2002 №15-рп/2002 (справа про досудове врегулювання спорів) визначено, що положення частини другої статті 124 Конституції України стосовно поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.
Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.
Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (п. 4 мотивувальної частини).
Ці міркування Конституційний Суд зробив у контексті офіційного тлумачення Арбітражного процесуального кодексу України, який уже втратив чинність. Однак висловлене Судом розуміння поняття інтереси держави має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».
Відтак, інтереси держави охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація інтересів держави, особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.
Аналіз ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дає суду підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.
Перший виключний випадок передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються. У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.
Не здійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
Здійснення захисту неналежним чином виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
Неналежність захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
При цьому суд звертає увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.
При зверненні з даним позовом до суду прокурором визначено позивачем Холмківську сільську раду Ужгородського району Закарпатської області, в обґрунтуванні наявності підстав для представництва якої та необхідність захисту інтересів держави прокурор зазначає, що на означений орган місцевого самоврядування покладено обов`язки із забезпечення ефективного використання бюджетних коштів місцевого бюджету Холмківської сільської територіальної громади підпорядкованими органами, в тому числі Відділом житлово-комунального господарства та благоустрою Холмківської сільської ради Ужгородського району, яким шляхом укладення оспорюваних додаткових угод порушено вимоги чинного законодавства, принципи максимальної ефективності та економії, недискримінації учасників, які призвели до безпідставної зміни істотних умов договору та зростання ціни за одиницю товару, покладення на бюджетну установу економічно невигідних зобов`язань щодо витрачання бюджетних коштів.
При цьому, за позицією прокурора, бездіяльність позивача в частині невизнання недійсними додаткових угоду до Договору та нестягнення з Постачальника зайво отриманих коштів за Договором порушує економічні інтереси держави не відповідає суспільному інтересу, що є підставою для представництва прокурором інтересів держави.
Відповідно до частин третьої - п`ятої статті 53 ГПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача.
У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Так, для вирішення питання щодо наявності підстав для представництва інтересів держави в особі Холмківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області в суді відповідно до ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», Ужгородська окружна прокуратура звернулася з листом-запитом №07.53-107-4227 вих-25 від 04.06.2025 та повідомленням від 25.06.2025 за №07.53-107-4783 вих-25 до Холмківської сільської ради з проханням в строк до 17.06.2025 надати докази щодо виконання Договору та документів про внесення змін до нього та повідомити в строк до 14.07.2025 про вжиті радою заходи представницького характеру щодо повернення безпідставно отриманих відповідачем коштів у зв`язку з укладенням до Договору додаткових угод про збільшення ціни товару з порушенням вимог ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі».
На адресу Ужгородської окружної прокуратури Холмківська сільська рада Ужгородського району Закарпатської області листами №03-27/1951 від 16.06.2025 та №03-27/1951/1 від 24.06.2025 надала документи щодо внесенні спірних змін до Договору та його виконання, а листом від 06.08.2025 №251/03-28 повідомила, що заходи з указаного прокурором питання органом місцевого самоврядування не вживалися.
Суд вважає за необхідне зазначити, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11 (підпункти 6.21, 6.22), від 26.02.2019 у справі № 915/478/18 (підпункти 4.19, 4.20), від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц (пункт 26), від 18.03.2020 у справі № 553/2759/18 (пункт 35), від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20 (підпункт 8.5), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 80), від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19 (пункт 75), від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 (підпункт 8.16) і № 922/1830/19 (підпункт 7.1)).
Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (див. постанови від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18 (пункт 35), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81), від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19 (пункт 76), від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 (підпункт 8.17) і № 922/1830/19 (підпункт 7.2)). Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц (пункт 27), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81), від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 (підпункт 8.18) і № 922/1830/19 (підпункт 7.3)).
У пункті 55 постанови від 14.12.2022 у справі № 2-3887/2009 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що ці висновки актуальні також щодо участі територіальної громади в цивільних правовідносинах та судовому процесі.
Обґрунтовуючи підстави представництва інтересів держави в особі Холмківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, прокурор у позовній заяві та згідно з поясненнями в судовому засіданні стверджує, що у спірних правовідносинах орган місцевого самоврядування наділений владними повноваженнями, оскільки є розпорядником коштів місцевого бюджету територіальної громади с. Холмок Ужгородського району Закарпатської області, а відтак і уповноважена на вжиття заходів представницького характеру щодо захисту інтересів держави, пов`язаних із законним та ефективним витрачанням бюджетних коштів.
Підставою позовних вимог у цій справі прокурор зазначає, що сторони Договору всупереч інтересам держави, без будь-яких належних підстав та з порушенням вимог Закону України «Про публічні закупівлі» уклали недійсні додаткові угоди, якими суттєво збільшили ціну за одиницю товару, що призвело до нераціонального та неефективного використання 128 141,11 грн з місцевого бюджету, що не відповідає меті цього Закону та гарантованим державою принципам, за якими мають здійснюватися публічні закупівлі за бюджетні кошти. При цьому правовідносини, пов`язані з використанням коштів місцевого бюджету, становлять суспільний інтерес, а витрачання цих коштів за недійсними угодами такому інтересу не відповідає і порушує права та інтереси територіальної громади в особі Ради, яка не вживала заходів для повернення зазначених коштів, хоча була обізнана про стверджувані порушення.
Здійснивши аналіз абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру», Велика Палата Верховного Суду в пункті 37 постанови від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц дійшла висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави в разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
У пункті 76 постанови від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду підтримала вищевказаний висновок та зазначила, що відповідно до частини третьої статті 23 Закону № 1697-VII прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу. При цьому поняття «компетентний орган» у цій постанові вживається в значенні органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (див. пункт 27 зазначеної постанови).
За висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в пункті 69 постанови від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, підпункті 8.19 постанови від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20 та пункті 40 постанови від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17, оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
Згідно з ст. 7 Конституції України в Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування.
Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.
Частиною першою статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. При цьому орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування (стаття 18-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
Територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Районні та обласні ради від імені територіальних громад сіл, селищ, міст здійснюють управління об`єктами їхньої спільної власності, що задовольняють спільні потреби територіальних громад. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом (частини перша, четверта та восьма статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
Частинами першою та четвертою статті 61 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що органи місцевого самоврядування в селах, селищах, містах, районах у містах (у разі їх створення) самостійно складають та схвалюють прогнози відповідних місцевих бюджетів, розробляють, затверджують і виконують відповідні місцеві бюджети згідно з Бюджетним кодексом України. Самостійність місцевих бюджетів гарантується власними та закріпленими за ними на стабільній основі законом загальнодержавними доходами, а також правом самостійно визначати напрями використання коштів місцевих бюджетів відповідно до закону.
Відповідно до абзаців першого - третього частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи його законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.
Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло з власності держави), а також таких чинників, як значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону № 1697-VII, і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Як вже зазначалось вище, Ужгородською окружною прокуратурою в порядку ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» листом 25.06.2025 за №07.53-107-4783 вих-25 пропоновано Холмківській сільській раді Ужгородського району Закарпатської області вжити заходи щодо належного захисту інтересів держави та подання до суду позовної заяви про визнання недійсним додаткових угод до Договору та стягнення з відповідача 1 надмірно сплачених коштів.
З врахуванням викладеного, беручи до уваги, що в спірних правовідносинах Холмківська сільська рада Ужгородського району Закарпатської області є органом до компетенції якого віднесено повноваження з контролю за використанням бюджетних коштів територіальної громади с. Холмок, в тому числі й щодо повернення заяво сплачених коштів місцевого бюджету, відповідний позов органом місцевого самоврядування до відповідача не подавався, а відтак, Ужгородською окружною прокуратурою згідно з листом-повідомленням від 02.09.2025 №07.53-107-6756 вих-25 повідомлено позивача про реалізацію представницьких функцій прокуратурою у зв`язку з необхідністю визнання недійсними додаткових угод до Договору та стягнення безпідставно сплачених бюджетних коштів та про подання відповідної позовної заяви до Господарського суду Закарпатської області.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.10.2019 в справі № 903/129/18 зазначала, що сам факт не звернення до суду суб`єкта владних повноважень з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси держави свідчить про те, що указаний орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.
Зазначене узгоджується з позицією Великої палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 26.05.2020 у справі 912/2385/18, згідно з якою, звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокурату», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджувані порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Отже, із наведеного вбачається, що прокурор у поданій позовній заяві правомірно зазначив, що Холмківською сільською радою Ужгородського району Закарпатської області не здійснюється захист інтересів держави у спірних правовідносинах (що підтверджується також і листом позивача від 06.08.2025 №251/03-28), відтак ним доведені належним чином підстави для звернення з відповідним позовом до суду в інтересах держави, а заперечення відповідача 1 з приводу неправильно визначеного прокурором позивача до уваги судом не приймаються.
Водночас, даючи оцінку клопотанню відповідача 1 від 27.02.2026 про залишення позову без розгляду з посиланням на приписи ч. 6 ст. 11 ГПК України у зв`язку з визнанням такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), окремих приписів абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» відповідно до рішення Конституційного Суду України від 03.12.2025 №6-р(ІІ)/2025 суд враховує наступне.
За змістом ч. 6 ст. 11 ГПК України Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.
У такому випадку суд після ухвалення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України.
Водночас, у спірних правовідносинах рішенням Другого сенату Конституційного Суду України від 03.12.2025 № 6-р(ІІ)/2025 у справі №3-28/2024(59/24) за конституційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Рейнір Бізнес Груп» щодо відповідності Конституції України (конституційності) приписів абзацу першого частини третьої, абзаців першого, другого, третього частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII (щодо представництва прокурором інтересів держави в суді) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), окремі приписи абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII зі змінами в тім, що вони надають прокуророві можливість здійснювати представництво інтересів держави в суді у зв`язку з нездійсненням або неналежним здійсненням захисту цих інтересів органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (п. 2 резолютивної частини рішення Конституційного суду України від 03.12.2025 № 6-р(ІІ)/2025).
При цьому, відповідно до п. 3 резолютивної частини рішення Конституційного суду України від 03.12.2025 № 6-р(ІІ)/2025 окремі приписи абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII зі змінами, визнані неконституційними, втрачають чинність із 1 січня 2027 року.
Зміст означеного рішення суду конституційної юрисдикції свідчить, що судом при встановленні дати втрати чинності спірними положеннями Закону України «Про прокуратуру» враховано, що в Україні у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації проти України введено воєнний стан та для забезпечення можливості виконання державою свого обов`язку щодо захисту інтересів держави потрібно врегулювати питання реалізації установленої пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України функції прокуратури.
Обираючи такий підхід, Конституційним Судом України враховано передусім, що в період дії воєнного стану в Україні вагомою є потреба усебічно забезпечити захист інтересів держави Україна та стабільність конституційного правопорядку, а неперервність виконання прокуратурою визначених Конституцією України функцій є важливою передумовою належного функціонування держави в умовах воєнного стану.
З урахуванням викладеного у п. 4 резолютивної частини рішення Конституційного суду України від 03.12.2025 № 6-р(ІІ)/2025 зазначено, що дане рішення Конституційного Суду України не поширюється на правовідносини щодо представництва прокурором інтересів держави в суді, які виникли під час чинності окремих приписів абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII зі змінами, визнаних неконституційними, та продовжують існувати після втрати ними чинності.
Таким чином, дія означеного рішення Конституційного суду України за прямою його вказівкою не поширюється на спірні у цій справі правовідносини, позаяк позов прокурором в інтересах держави подано 06.09.2025, тобто до втрати чинності окремими положеннями ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» (01.01.2027), що свідчить про безпідставність заявленого відповідачем 1 клопотання та, відповідно, відсутність підстав для залишення позову у цій справі без розгляду.
Щодо спірних правовідносин.
За положеннями ч. 1 ст.173 Господарського кодексу України (тут і надалі – ГК України в редакції на час виникнення спірних правовідносин) господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Аналогічні за змістом норми містяться і в ст.ст.509,526 Цивільного кодексу України.
До вимог господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з врахуванням особливостей, передбачених ГК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
За своїм змістом та правовою природою укладений між сторонами правочин є договором поставки.
В силу ст. 712 ЦК України, ч. 1 ст. 265 ГК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.
При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору (ч.ч. 1-3 ст. 180 ГК України).
Підставою позовних вимог про визнання недійсними додаткових угод № 1 від 18.07.2023, № 2 від 14.08.2023, № 3 від 11.09.2023, № 4 від 10.12.2023 та № 5 від 21.12.2023 до Договору про постачання електричної енергії споживачу №010/05 від 02.05.2023 року та стягнення безпідставно (надмірно) сплачених грошових коштів прокурор визначає положення Закону України «Про публічні закупівлі», які були чинні на час внесення змін до Договору.
Враховуючи, що Договір про постачання електричної енергії споживачу №010/05 від 02.05.2023 року, який прокурором визначено в якості підстави заявленого позову, укладено сторонами за наслідком проведеної відповідачем публічної закупівлі за бюджетні кошти (UA-2023-04-13-008454-а), до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи Закону України «Про публічні закупівлі».
Як передбачено ст. 1 Закону України «Про публічні закупівлі» договір про закупівлю – договір, що укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі та передбачає надання послуг, виконання робіт або набуття права власності на товари.
Згідно п. 11 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про публічні закупівлі» (тут і надалі – у редакції, яка діяла на момент існування спірних правовідносин) замовниками є суб`єкти, визначені згідно із статтею 2 цього Закону, які здійснюють закупівлі товарів, робіт і послуг відповідно до цього Закону.
До замовників, які здійснюють закупівлі відповідно до цього Закону, належать, зокрема, органи державної влади (орган законодавчої, органи виконавчої, судової влади), та правоохоронні органи держави, органи влади Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, об`єднання територіальних громад (п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про публічні закупівлі»).
Відповідно до ст. 41Закону України «Про публічні закупівлі» договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.
Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Положеннями ч. 2 ст. 189 ГК України визначено, що ціна є істотною умовою господарського договору.
За встановленими у даній справі обставинами, в момент підписання сторонами Договору про постачання електричної енергії споживачу №010/05 від 02.05.2023 року між ними досягнуто згоди щодо істотних умов предмета закупівлі, зокрема, обсягу закупівлі, ціни предмета закупівлі, встановивши останню в розмірі 3,9963 грн з 1 кВт/год електроенергії (з ПДВ).
Водночас, надалі – протягом липня-грудня 2021 року до Договору про постачання електричної енергії споживачу №010/05 від 02.05.2023 року сторонами укладено ряд додаткових угод, якими повторно збільшено ціну 1 кВт/год електроенергії.
Надаючи оцінку доводам прокурора про недійсність додаткових угод № 1 від 18.07.2023, № 2 від 14.08.2023, № 3 від 11.09.2023, № 4 від 10.12.2023 та № 5 від 21.12.2023 до Договору, як таких, що укладені з порушенням вимог чинного на час їх укладення законодавства України про публічні закупівлі, суд зважає на наступне.
Відповідно до ч. 4 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції/пропозиції за результатами електронного аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі або узгодженої ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції/пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі.
Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадку, зокрема, збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії (п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі»).
При цьому, суд враховує, що відповідне збільшення ціни закупівлі товару у договорі закупівлі товару сторонами договору повинно бути доведено та документально підтверджено факт коливання ціни такого товару на ринку у бік збільшення за період з дати укладення відповідно основного договору до дати укладення Додаткової угоди №1, від дати укладення Додаткової угоди №1 до дати укладення Додаткової угоди №2, від дати укладення Додаткової угоди №2 до дати укладення Додаткової угоди №5 і так далі.
Крім того, положеннями п. 7 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» визначено можливість зміни істотних умов договору про закупівлю в разі зміни встановленого згідно із законодавством органами державної статистики індексу споживчих цін, зміни курсу іноземної валюти, зміни біржових котирувань або показників Platts, ARGUS регульованих цін (тарифів) і нормативів, що застосовуються в договорі про закупівлю, у разі встановлення в договорі про закупівлю порядку зміни ціни.
Як встановлено вище, наслідком внесення сторонами змін до Договору стало збільшення ціни 1 кВт/год електричної енергії, а саме:
- додатковою угодою № 1 від 18.07.2023 сторонами збільшено ціну 1 кВт/год електроенергії з 3,9963 грн до 4,185576 грн (з ПДВ);
- додатковою угодою № 2 від 14.08.2023 сторонами збільшено ціну 1 кВт/год електроенергії з 4,185576 грн до 5,089476 грн (з ПДВ);
- додатковою угодою № 3 від 11.09.2023 сторонами збільшено ціну 1 кВт/год електроенергії з 5,089476 грн до 5,69436 грн (з ПДВ);
- додатковою угодою № 4 від 10.12.2023 сторонами збільшено ціну 1 кВт/год електроенергії з 5,69436 грн до 5,9346 грн (з ПДВ);
- додатковою угодою № 5 від 21.12.2023 сторонами збільшено ціну 1 кВт/год електроенергії з 5,9346 грн до 6,0364 грн (з ПДВ).
Підставою внесення означених змін в Договір відповідно до пояснень відповідача та долучених до матеріалів справи доказів сторонами Договору визначено роздруківки з веб-сайту ДП «Оператор ринку» РДН, які долучалися відповідачем 1 до листів-пропозицій від 20.07.2023 за №01/20, від 08.08.2023 №01/08, від 01.09.2023 за №01/09, від 30.11.2023 за №01/11, від 20.12.2023 за №01/11 щодо зміни ціни електроенергії за Договором.
При цьому, вказані роздруківки критично оцінюються судом, позаяк такі не містять інформації щодо коливання ціни на електричну енергію на ринку, починаючи з дати укладення договору і до дати пропонованої зміни умов договору, а відтак наведені документи не можуть вважатися належним обґрунтуванням для зміни істотних умов договору.
Так, зокрема, в частині відомостей з веб-сайту ДП «Оператор ринку», які надавалися відповідачем 1 відповідачу 2 при укладенні додаткової угоди № 1 від 18.07.2023, суд враховує, що зазначена у ній інформація щодо порівняння середньозважених цін на РДН стосується такого порівняння за квітень та червень 2023 року, що підтверджується поясненнями представників відповідача у судовому засіданні 31.03.2026 при дослідженні доказів, тоді як Договір між сторонами укладено 02.05.2023, а перші зміни до нього здійснені 18.07.2023, а відтак, належним доказом на підтвердження наявності відповідного коливання ціни могли б вважатися аналітичні матеріали щодо порівняння середньозважених цін на електричну енергію, починаючи з 02.05.2023 та до 18.07.2023 та які б давали можливість встановити дійсне збільшення ціни товару, відсоток такого збільшення порівняно з датою укладення Договору, в який пропонується внести зміни, ане шляхом вибору довільного періоду порівняння та застосування, у зв`язку з цим, непідтверджених пропорцій збільшення ціни.
Водночас, відповідачем 1 у справі не надано суду жодного доказу на підтвердження дати подання ним пропозиції про внесення перших змін до договору (листи Товариства про майбутні зміни датовані, починаючи з 20.07.2023), що також позбавляє суд можливості встановити наявність відповідного коливання на РДН на дату пропозиції змінити умови договору, порівняно з датою його укладення.
Більше того, відповідно до п. 13.10.1. Договору зміни до нього можуть вноситися не раніше ніж за 20 днів з дня повідомлення про їх застосування, тоді як за встановленими у справі обставинами відповідно до укладених відповідачами та оспорюваних прокурором додаткових угод:
- № 1 від 18.07.2023 – збільшена до 4,185576 грн за 1 кВт/год ціна електроенергії всупереч наведених умов договору почала застосовуватися ще з 01.06.2023;
- № 2 від 14.08.2023 – збільшена до 5,089476 грн за 1 кВт/год ціна електроенергії всупереч наведених умов договору почала застосовуватися ще з 01.07.2023;
- № 3 від 11.09.2023 – збільшена до 5,69436 грн за 1 кВт/год ціна електроенергії всупереч наведених умов договору почала застосовуватися ще з 01.08.2023;
- № 4 від 10.12.2023 – збільшена до 5,9346 грн за 1 кВт/год ціна електроенергії всупереч наведених умов договору почала застосовуватися ще з 01.11.2023;
- № 5 від 21.12.2023 – збільшена до 6,0364 грн за 1 кВт/год ціна електроенергії всупереч наведених умов договору почала застосовуватися ще з 01.12.2023.
Вказане додатково підтверджується в сукупності з наданими прокурором Актами прийняття-передавання електричної енергії та рахунками на оплату за період з червня по грудень 2023 року та свідчить про порушення означених умов Договору в частині ретроспективного застосування змін до нього в ситуації, коли це прямо заборонено Договором.
В той же час, в ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» визначено, що істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків:
1) зменшення обсягів закупівлі, зокрема з урахуванням фактичного обсягу видатків замовника;
2) збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії;
3) покращення якості предмета закупівлі, за умови що таке покращення не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю;
4) продовження строку дії договору про закупівлю та строку виконання зобов`язань щодо передачі товару, виконання робіт, надання послуг у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі обставин непереборної сили, затримки фінансування витрат замовника, за умови що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю;
5) погодження зміни ціни в договорі про закупівлю в бік зменшення (без зміни кількості (обсягу) та якості товарів, робіт і послуг), у тому числі у разі коливання ціни товару на ринку;
6) зміни ціни в договорі про закупівлю у зв`язку зі зміною ставок податків і зборів та/або зміною умов щодо надання пільг з оподаткування - пропорційно до зміни таких ставок та/або пільг з оподаткування;
7) зміни встановленого згідно із законодавством органами державної статистики індексу споживчих цін, зміни курсу іноземної валюти, зміни біржових котирувань або показників Platts, ARGUS регульованих цін (тарифів) і нормативів, що застосовуються в договорі про закупівлю, у разі встановлення в договорі про закупівлю порядку зміни ціни;
8) зміни умов у зв`язку із застосуванням положень частини шостої цієї статті.
При цьому, суд зазначає, що наявність факту збільшення ціни за одиницю товару за змістом вищенаведених приписів п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» є єдиною умовою та підставою зміни первісно встановленої ціни. На підтвердження факту коливання ціни на товар, у документі, який видає компетентна організація має бути зазначена діюча ринкова ціна на товар і її порівняння з ринковою ціною станом на дату, з якої почалися змінюватися ціни на ринку, як у бік збільшення, так і у бік зменшення (тобто наявності коливання). Необхідність зазначення такої інформації зумовлюється також тим, що у випадку коливання цін, зміни до договору про закупівлю вносяться з урахуванням показників коливання цін, що стали підставою для здійснення попередніх змін до договору.
Кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження.
Аналогічна правова міститься у постанові Верховного Суду від 15.03.2018 у справі №910/4474/17, постанові Вищого господарського суду України від 15.05.2014 у справі №904/3255/13.
Крім того, переглядаючи вказані справи за касаційними скаргами відповідачів, Верховний Суд погодився із висновками судів апеляційної інстанції, що сторони у випадку коливання цін на ринку (як в бік зменшення, так і в бік збільшення ціни) наділені правом вносити зміни до ціни товару декілька разів, але не більше, ніж на 10 % від ціни за одиницю товару, і такі зміни сторони вносять з урахуванням вже внесених попередніх змін. Для внесення змін до умов договору щодо ціни товару визначальним є не просто коливання ціни, а й те, що таке коливання сторонами не було враховано попередніми змінами. Суд звернув увагу, що існування обставин, які є підставою для зміни ціни товару, повинно бути доведеним, документально підтвердженим. Тобто відповідні документи, що підтверджують коливання ціни товару на ринку повинні бути наявні саме на момент внесення таких змін.
Так, Верховний Суд у постанові від 18.06.2021 у справі №927/491/19 зазначив, що метою регулювання, передбаченого статтею 41 Закону України «Про публічні закупівлі», а саме закріплення можливості сторін змінити умови укладеного договору шляхом збільшення ціни за одиницю товару до 10 % є запобігання ситуаціям, коли внаслідок істотної зміни обставин укладений договір стає вочевидь невигідним для постачальника. 
Отже, передбачена законодавством про публічні закупівлі норма застосовується, якщо відбувається значне коливання (зростання) ціни на ринку, яке робить для однієї сторони договору його виконання вочевидь невигідним, збитковим. Для того, щоб за таких обставин не був розірваний вже укладений договір і щоб не проводити новий тендер, закон дає можливість збільшити ціну, але не більше як на 10 %. 
Інше тлумачення відповідної норми Закону «Про державні закупівлі» нівелює, знецінює, робить непрозорою процедуру відкритих торгів. Верховний Суд зазначає, що обмеження 10 % застосовується як максимальний ліміт щодо зміни ціни, визначеної в договорі, незалежно від того, як часто відбуваються такі зміни (кількість підписаних додаткових угод), а підвищення більш як на 10 % шляхом так званого «каскадного» укладення додаткових угод є недобросовісною діловою практикою з боку Продавця.
Відповідна правова позиція послідовно викладається у постановах Верховного Суду від 19.07.2022 у справі № 927/568/21; від 09.06.2022 № 927/636/21; від 31.05.2022 № 927/515/21; від 25.11.2022 № 927/563/20.
Окрім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2024 у справі №922/2321/22 надано висновок про застосування законодавства про публічні закупівлі в цій частині, за яким у будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами в договорі за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору. Тобто під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару в бік збільшення за наявності умов, встановлених у статті 652 ЦК України та пункті 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», проте загальне збільшення такої ціни не повинно перевищувати 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі.
Від наведеної правової позиції Велика Палата Верховного Суду не відступила і у постанові від 21.11.2025 у справі №920/19/24 (до закінчення касаційного перегляду якої зупинялося провадження в цій справі №907/1135/25), зазначивши, що «…зміна умов договору про закупівлю щодо збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10 % не допускається, в тому числі і у випадку закупівлі бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії.
Зміни та доповнення до пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII, внесені Законом № 1530-IX, стосуються лише встановлення альтернативного варіанту визначення моменту початку обчислення строку для зміни ціни за одиницю товару - 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю або 90 днів з моменту внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару та не скасовують встановлену первісною редакцією цього Закону заборону збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10 %, в тому числі і при здійсненні закупівлі бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії.
Виняток з обмежень, викладений в останньому реченні пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII,повинен тлумачитися суто буквально, а тому він стосується лише строків зміни ціни за одиницю товару у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії (дотримання умови про зміну лише раз на 90 днів в цьому випадку не діє) і не визначає верхньої межі збільшення (зміни) ціни за одиницю товару» (п.п. 205-207 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2025 у справі №920/19/24).
З урахуванням наведеного, відхиляються судом заперечення відповідача щодо можливості застосування 10% підняття ціни кожного разу при зміні умов договору та про те, що така ціна, як наслідок, може підніматися і більше 10% від зазначеної в договорі про закупівлю.
В даному аспекті відхиляються судом також й аргументи відповідача щодо передбачуваності застосування закону, його якості та дотриманням принципу верховенства права, позаяк положеннями п.п. 12, 13 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про публічні закупівлі» визначено рекомендаційний характер відповідей та консультацій Уповноваженого органу з приводу застосування законодавства про публічні закупівлі, а внесення змін до договору про закупівлю в частині збільшення ціни понад встановлені в ст. 41 Закону ліміти a priori не може вважатися таким, що відповідає меті здійснення та принципам публічних закупівель, оскільки нівелює саме значення проведення закупівлі та надає змогу учасникам закупівлі свідомо занижувати її початкову ціну, що, в свою чергу, спотворює конкуренцію та порушує принципи максимальної економії та ефективності закупівлі.
Критично судом оцінюються посилання відповідача 1 на положення п.п. 1, 2 Комерційної пропозиції (Додаток №2 до Договору), позаяк наведені положення не можуть слугувати аргументом непоширення на спірні правовідносини спеціального Закону України «Про публічні закупівлі» та/або можливості врегулювання збільшення ціни товару всупереч вимог такого закону.
Так, як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі №363/1834/17 учасники цивільних правовідносин мають право вибору: використати існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на власний розсуд. Цивільний договір як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі учасників щодо врегулювання їхніх відносин згідно з розсудом і у межах, встановлених законом, тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін, індивідуальним регулятором їхньої поведінки.
Приписи частин другої та третьої статті 6 і статті 627 ЦК України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства та договором, зокрема ситуації, коли сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд, і коли вони не вправі цього робити.
Свобода договору як одна із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України) є межею законодавчого втручання у приватні відносини сторін. Однак останні у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, коли такий відступ неможливий у силу прямої вказівки акта законодавства, а також, якщо ці відносини врегульовані імперативними нормами.
Тому сторони не можуть у договорі визначати взаємні права й обов`язки у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає передбаченим статтею 3 ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, що обмежують свободу договору, зокрема справедливості, добросовісності, розумності (пункт 6 частини першої вказаної статті). 
Домовленість сторін договору про врегулювання відносин усупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення. Тому підписання договору не означає безспірності його умов, якщо вони суперечать законодавчим обмеженням (див. близькі за змістом висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 1 червня 2021 року у справі № 910/12876/19 (пункти 7.6-7.10)).
Відхиляються судом також доводи відповідача 1 про можливість підняття ціни за Договором без врахування 10% ліміту з посиланням на Особливості здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України «Про публічні закупівлі», на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 2022 р. № 1178 «Про затвердження особливостей здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України «Про публічні закупівлі», на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування».
В даному випадку суд враховує правову позицію Верховного Суду, що викладена у постанові від 06.02.2025 у справі №916/747/24, за якою постанова Кабінету Міністрів України від 12.10.2022 № 1178 не передбачає внесення змін до Закону України «Про публічні закупівлі», а лише встановлює певні особливості щодо процедури здійснення публічних закупівель під час дії воєнного стану.
Відповідні висновки містяться також у постановах Верховного Суду від 18.06.2024 у справі № 922/2595/23, від 01.10.2024 у справі № 918/779/23.
Крім того, за висновками Верховного Суду у справі № 916/747/24 від 06.02.2025, зміна істотних умов договору про закупівлю (збільшення ціни за одиницю товару) є правомірною виключно за таких умов: відбувається за згодою сторін; порядок зміни умов договору має бути визначений самим договором (відповідно до проекту, який входив до тендерної документації); підстава збільшення - коливання ціни такого товару на ринку (обґрунтоване і документально підтверджене постачальником); ціна за одиницю товару може збільшуватися не більше ніж на 10%; загальна сума (ціна) договору не повинна збільшуватися (п. 51 постанови).
Окрім того, у постанові від 28.08.2024 у справі № 918/694/23 Верховним Судом визначено, що постанова Кабінету Міністрів України від 12.10.2022 № 1178 деталізує випадки для можливості зміни сторонами правочину ціни договору в порядку п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», та не встановлює іншого алгоритму розрахунку процентного співвідношення ціноутворення передбаченого даною нормою.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що сторонами у справі без будь-яких належних на те підстав, без належно обґрунтованого документального підтвердження щодо коливання ціни на природний газ та щодо підвищення на нього ціни, з грубим порушенням норм Закону України «Про публічні закупівлі» та положень Договору, укладено додаткову угоду № 1 від 18.07.2023 до Договору, якою ретроспективно (з 01.06.2023) збільшено ціну за одиницю товару (1 кВт/год) з 3,9963 грн до 4,185576 грн за 1 кВт/год (з ПДВ).
Таким чином, судом встановлено, що при укладенні додаткової угоди № 1 від 18.07.2023 до Договору її сторонами порушено п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», а саме змінено ціну за одиницю товару у сторону збільшення при відсутності документально підтвердженого коливання цін такого товару на ринку на дату зміни/пропонування зміни порівняно з датою укладення договору, що призвело до того, що ціна електроенергії, як істотна умова Договору, була змінена за відсутності правових підстав для відповідної зміни, а внаслідок укладення додаткових угод № 2 від 14.08.2023, № 3 від 11.09.2023, № 4 від 10.12.2023 та № 5 від 21.12.2023 перевищено гранично допустимі обсяги збільшення ціни (10%).
Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Статтею 203 цього Кодексу (частина перша) передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Наведені вище обставини свідчать про протиправність внесених сторонами змін до Договору та, відповідно, наявність правових підстав для визнання недійсними додаткових угод № 1 від 18.07.2023, № 2 від 14.08.2023, № 3 від 11.09.2023, № 4 від 10.12.2023 та № 5 від 21.12.2023 до Договору про постачання електричної енергії споживачу №010/05 від 02.05.2023 року, позаяк порушення норм Закону України «Про публічні закупівлі» сторонами мали системний характер, а під час розгляду справи в суді знайшли свої документальне підтвердження доводи прокурора про перевищення встановленого Законом України «Про публічні закупівлі» ліміту можливого збільшення, а відтак позовні вимоги прокурора в цій частині підлягають до задоволення судом.
Суд частково погоджується з аргументами відповідача в частині доводів про можливість збільшення ціни в Договорі у зв`язку із збільшенням тарифу на передачу з 01.07.2023, що, в тому числі, мало місце під час укладення відповідачами Додаткової угоди №2 від 14.08.2023 до Договору, позаяк на зміни в цій частині визначені положеннями п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» 10% обмеження не поширюються. 
Позатим, за змістом ч. 1 ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, в разі, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
При цьому, суду не надано жодних доказів можливості чи ймовірності укладення Додаткової угоди №2 від 14.08.2023 до Договору без врахування пропонованих відповідачем 1 змін пов`язаних зі збільшенням ціни електроенергії, що вбачається також і зі змісту листів ТОВ «Закарпатенергопостач» від 20.07.2023 за №01/20, від 08.08.2023 №01/08, як і не надано суду доказів укладення сторонами Договору додаткової угоди, яка б визначала вартість електроенергії в розмірі виключно збільшеного тарифу на передачу, а правовідносини між сторонами носять господарський характер та суд неправі самостійно застосовувати відповідну ціну товару без доказів її погодження сторонами Договору та доказів відповідності означеної зміни ціни Закону України «Про публічні закупівлі».
З огляду на приписи ч. 1 ст. 236 ЦК України за якими нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення, беручи до уваги встановлену судом недійсність змін, що внесені до Договору Додатковими угодами № 1 від 18.07.2023, № 2 від 14.08.2023, № 3 від 11.09.2023, № 4 від 10.12.2023 та № 5 від 21.12.2023, застосуванню між сторонами в спірний період підлягали зазначені в Договорі положення щодо ціни електроенергії, обсягів постачання та ціни Договору.
Варто зауважити, що, з урахуванням встановлених судом обставин даної справи, визнання недійсної (нікчемною) будь-якої додаткової угоди, якою змінено ціну, тягне за собою визнання недійсними (нікчемними) всіх послідуючих додаткових угод, оскільки кожна наступна додаткова угода має фіксовану ціну за одиницю товару тому є похідною від попередніх додаткових угод та є недійсною, якщо ціна за такою угодою перевищує можливе підвищення ціни за одиницю товару більше, ніж на 10 %, визначених у статті 36 3акону України «Про публічні закупівлі» у порівнянні з первісною ціною без врахування змін внесених на підставі нікчемних додаткових угод.
З урахування викладеного, суд висновує, що сторонами Договору під час укладення Додаткових угод № 1 від 18.07.2023, № 2 від 14.08.2023, № 3 від 11.09.2023, № 4 від 10.12.2023 та № 5 від 21.12.2023 до Договору допущено зловживання своїм правом на зміну умов договору, здійснивши збільшення ціни товару, в результаті чого вартість 1 кВт/год електроенергії зросла більш як на 51% - з 3,9963 грн за 1 кВт/год (з ПДВ) за Договором до 6,0364 за 1 кВт/год (з ПДВ) – за Додатковою угодою № 5 від 21.12.2021 до Договору.
Таким чином, внесення сторонами змін до Договору відповідно до Додаткових угод № 1 від 18.07.2023, № 2 від 14.08.2023, № 3 від 11.09.2023, № 4 від 10.12.2023 та № 5 від 21.12.2023 суперечить вимогам ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» в частині збільшення ціни закупівлі за відсутності належних документально обґрунтованих підстав для внесення означених змін та поза межами встановленої законом граничної межі її збільшення та свідчить про недійсність відповідних змін до Договору, які внесені означеними Додатковими угодами до Договору.
Водночас, сам факт виконання сторонами Договору з урахуванням означених додаткових угод не має значення для встановлення їх нікчемності, а відтак, заперечення відповідача в цій частині відхиляються судом.
В силу приписів ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Частиною 1 ст. 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. При цьому, згідно із п. 1 ч. 3 ст. 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.
У ст. 669 ЦК України визначено, що кількість товару, що продається, встановлюється у договорі купівлі-продажу у відповідних одиницях виміру або грошовому вираженні. 
Відповідно до ч. 1 ст. 670 ЦК України якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, або відмовитися від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми. Таким чином, обов`язок з повернення грошової суми, сплаченої за кількість товару, який не був поставлений покупцеві, врегульований нормами Глави 54 ЦК України (правова позиція Об`єднаної палати Верховного Суду, викладена у постанові від 18.06.2021 у справі № 927/491/19). 
Судом встановлено, що сторонами Договору, всупереч інтересів держави та зі зловживанням правом, без будь-яких належних на те підстав та жодного належно обґрунтованого документального підтвердження щодо підвищення ціни на електроенергію, в порушення норм Закону України «Про публічні закупівлі» та положень Договору, укладено Додаткові угоди, згідно яких збільшено ціну за одиницю товару, що, в свою чергу, не відповідає вимогам тендерної документації. 
Недійсність додаткових угод, з врахуванням обставин даної справи, визначає необхідність регулювання зобов`язання між сторонами за положеннями укладеного Договору, проте без тих змін, які були внесені до нього Додатковими угодами № 1 від 18.07.2023, № 2 від 14.08.2023, № 3 від 11.09.2023, № 4 від 10.12.2023 та № 5 від 21.12.2023.
Так, за встановленими у справі обставинами, на виконання умов укладеного між сторонами Договору про постачання електричної енергії споживачу №010/05 від 02.05.2023 року ТОВ «Закарпатенергопостач» за період з травня по грудень 2023 року включно поставило, а відповідач 2, в свою чергу, прийняв електричну енергію в обсязі 391 587 кВт/год, вартість якої, з урахуванням визначеної в п. 5.1. Договору ціни 1 кВт/год – 3,9963 грн (без врахування внесених змін за недійсними Додатковими угодами) становить 1 546 899,13 грн (391 587 кВт/год * 3,9963 грн).
При цьому, починаючи з червня 2023 року означені обсяги електроенергії позивачем оплачувалися, виходячи зі збільшеної її ціни за недійсними додатковими угодами до Договору.
З врахуванням викладеного, беручи до уваги оплату Відділом житлово-комунального господарства та благоустрою Холмківської сільської ради Ужгородського району вартості поставленої за Договором у 2023 році електроенергії в загальному розмірі 2 196 572,94 грн (платіжні інструкції №75 від 14.06.2023, №122 від 21.07.2023, №175 від 16.08.2023, №213 від 11.09.2023, №273 від 12.10.2023, №319 від 10.11.2023, №416 від 11.12.2023, №444 від 21.12.2023) та здійсненого самостійного повернення відповідачем 1 зайво сплачених відповідачем 2 грошових коштів в сумі 503 532,70 грн (платіжні інструкції №768 від 14.03.2024 та №809 від 10.04.2024), суд доходить висновку, що в результаті укладення недійсних додаткових угод Споживачем зайво сплачено 128 141,11 грн (2 196 572,94 грн - 1 546 899,13 грн – 503 532,70 грн) за придбану з червня по грудень 2023 року включно електроенергію.
Резюмуючи викладене, суд зауважує, що порушення процедури державних закупівель та укладення додаткових угод № 1 від 18.07.2023, № 2 від 14.08.2023, № 3 від 11.09.2023, № 4 від 10.12.2023 та № 5 від 21.12.2023 до Договору унеможливлює раціональне та ефективне використання державних коштів і створюють загрозу інтересам держави у подальшому. Як наслідок, указане призвело до необхідності додаткового витрачання коштів з бюджету, та свідчить про нераціональне та неефективне використання бюджетних коштів, що створює загрозу державним інтересам у подальшому. 
Відтак, суд доходить до висновку, що з відповідача 1 слід стягнути надмірно сплачені кошти за постачання електричної енергії в сумі 128 141,11 грн.
Надаючи оцінку вимогам прокурора про стягнення спірної суми на користь позивача, як органу місцевого самоврядування до сфери управління якого входить відповідач 2 у справі, суд враховує висновки Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постанові від 22.12.2022 у справі № 904/123/22, за якими органам місцевого самоврядування надано широкі права для здійснення економічного і соціального розвитку на своїй території. Так, частинами першою та другою статті 143 Конституції України передбачено, зокрема, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції. 
Згідно зі статтею 172 ЦК України територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
На території Холмківської сільської територіальної громади таким органом місцевого самоврядування є Холмківська сільська рада Ужгородського району Закарпатської області, яка реалізовує компетенцію із забезпечення виконання бюджету, здійснення в установленому порядку фінансування видатків з місцевого бюджету.
У вже згадувані постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 у справі №905/1907/21 Велика Палата Верховного Суду за подібних обставин справи зазначила, що використання коштів місцевого бюджету становить суспільний інтерес та стосується прав та інтересів великого кола осіб – в даній справі мешканців Холмківської територіальної громади. Завданням органу місцевого самоврядування є забезпечення раціонального використання майна та інших ресурсів, що перебувають у комунальній власності. 
Неефективне витрачання коштів місцевого бюджету, зокрема шляхом укладення підконтрольним органу місцевого самоврядування комунальним закладом незаконних правочинів, може порушувати економічні інтереси місцевої територіальної громади, у зв`язку з чим Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що Рада є особою, уповноваженою на вжиття заходів представницького характеру щодо захисту інтересів територіальної громади, інтереси якої є складовою інтересів держави, пов`язаних із законним та ефективним витрачанням коштів обласного бюджету, а тому є належним позивачем у цій справі. Схожі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 22.12.2022 у справі № 904/123/22, від 26.10.2022 у справі № 904/5558/20 (підпункти 5.50, 5.51) та від 21.12.2022 у справі № 904/8332/21 (пункт 33).
Цими висновками Велика Палата Верховного Суду відступила від протилежних висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 14.07.2022 у справі № 909/1285/21 (підпункт 1.2 пункту 5.27) та від 01.02.2023 у справі № 924/996/21, у яких суд відхилив доводи прокурора щодо наявності в органів місцевого самоврядування повноважень здійснювати захист законних інтересів держави у правовідносинах, пов`язаних із закупівлею комунальними закладами товарів за бюджетні кошти, з посиланням на те, що наявність корпоративних відносин між органом місцевого самоврядування та комунальним підприємством виключає наявність владних повноважень між ними або між органом місцевого самоврядування як засновником комунального підприємства та третіми особами, які здійснюють господарське правопорушення, на яке повинне реагувати комунальне підприємство як суб`єкт господарських відносин, а також з посиланням на те, що відповідні органи місцевого самоврядування не були сторонами договорів про закупівлю.
У контексті заявлених прокурором позовних вимог про стягнення грошових коштів на користь органу місцевого самоврядування суд також звертає увагу на висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені у пункті 56 постанови від 22.09.2022 у справі № 125/2157/19, де вказано, зокрема, що вимоги особи, яка в судовому порядку домагається застосування реституції, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який вони мали до вчинення правочину. Застосування реституції як наслідку недійсності правочину насамперед відновлює права учасників цього правочину. Інтерес іншої особи полягає в тому, щоб відновити свої права через повернення майна відчужувачу. Якщо повернення майна відчужувачу не відновлює права позивача, то суд може застосувати іншій ефективний спосіб захисту порушеного права в межах заявлених позовних вимог.
За змістом п.п. 1.1., 1.5.2. Положення про Відділ житлово-комунального господарства та благоустрою Холмківської сільської ради, затвердженого рішенням ХХІІІ сесії Холмківської сільської ради VIII скликання від 03.03.2023 за №1371/УШ-2023 Відділ є виконавчим органом сільської ради, утворюється сільською радою, підзвітний і підконтрольний сільській раді.
Відділ фінансується за рахунок коштів місцевого бюджету. Гранична чисельність, фонд оплати праці працівників Управління та видатки на його утримання встановлюються сільською радою за нормативними документами відповідно до чинного законодавства.
Суд зазначає, що за висновками Верховного Суду, викладеними у підпункті 6.45 постанови від 16.05.2021 у справі № 910/11847/19, правовий статус розпорядників бюджетних коштів, їх повноваження та відповідальність визначені положеннями Бюджетного кодексу України (далі - БК України) та підзаконними нормативно-правовими актами, зокрема, постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2002 № 228, якою затверджено Порядок складання, розгляду, затвердження та основні вимоги до виконання кошторисів бюджетних установ (далі - Порядок).
Абзацами першим та другим пункту 5 Порядку визначено, зокрема, що установам можуть виділятися бюджетні кошти тільки за наявності затверджених кошторисів, планів асигнувань загального фонду бюджету, планів надання кредитів із загального фонду бюджету, планів спеціального фонду. Установи мають право брати бюджетні зобов`язання витрачати бюджетні кошти на цілі та в межах, установлених затвердженими кошторисами, планами асигнувань загального фонду бюджету, планами надання кредитів із загального фонду бюджету, планами спеціального фонду.
За змістом абзацу другого пункту 43 Порядку розпорядники мають право провадити діяльність виключно в межах бюджетних асигнувань, затверджених кошторисами, планами асигнувань загального фонду бюджету, планами надання кредитів із загального фонду бюджету, планами спеціального фонду.
Ураховуючи наведене, Відділ житлово-комунального господарства та благоустрою Холмківської сільської ради у спірних правовідносинах діє як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня (отримувач бюджетних коштів) та є покупцем товару (електроенергії) в обсязі та в межах видатків, що визначені Холмківською сільською радою Ужгородського району Закарпатської області (розпорядником бюджетних коштів вищого рівня).
Згідно із частиною четвертою статті 48 БК України зобов`язання, взяті учасником бюджетного процесу без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), не вважаються бюджетними зобов`язаннями (крім витрат, що здійснюються відповідно до частини шостої цієї статті) і не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів. Взяття таких зобов`язань є порушенням бюджетного законодавства. Витрати бюджету на покриття таких зобов`язань не здійснюються.
З огляду на викладене, з урахуванням того, що використання коштів місцевого бюджету становить суспільний інтерес та стосується прав та інтересів великого кола осіб - мешканців с. Холмок; завданням органу місцевого самоврядування є забезпечення раціонального використання майна та інших ресурсів, що перебувають у комунальній власності; неефективне витрачання коштів місцевого бюджету, зокрема шляхом укладення підконтрольною органу місцевого самоврядування – Відділом незаконних правочинів, може порушувати економічні інтереси територіальної громади, суд висновує про наявність підстав для стягнення безпідставно отриманих коштів за незаконними правочинами саме на користь органу місцевого самоврядування.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Положеннями статей 13-14 ГПК України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до статей 73, 74, 76-80 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Сторонами у справі не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності інших обставин ніж ті, що досліджені судом, а відтак, розглянувши спір на підставі поданих сторонами доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги як обґрунтовано заявлені підлягають до задоволення судом в заявленому обсязі.
Розподіл судових витрат.
Судові витрати прокурора по сплаті судового збору на підставі ч. 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються судом порівну на відповідачів у справі, позаяк саме з їх неправильних дій (внесення змін до Договору з порушенням вимог Закону України «Про публічні закупівлі») і виник даний спір між сторонами. 
Враховуючи наведене та керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 80, 86, 129, 221, 236, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити.
2. Визнати недійсною Додаткову угоду №1 від 18.07.2023 до Договору про постачання електричної енергії споживачу №010/05 від 02.05.2023 року, укладеного між Відділом житлово-комунального господарства та благоустрою Холмківської сільської ради Ужгородського району та Товариством з обмеженою відповідальністю «Закарпатенергопостач».
3. Визнати недійсною Додаткову угоду №2 від 14.08.2023 до Договору про постачання електричної енергії споживачу №010/05 від 02.05.2023 року, укладеного між Відділом житлово-комунального господарства та благоустрою Холмківської сільської ради Ужгородського району та Товариством з обмеженою відповідальністю «Закарпатенергопостач».
4. Визнати недійсною Додаткову угоду №3 від 11.09.2023 до Договору про постачання електричної енергії споживачу №010/05 від 02.05.2023 року, укладеного між Відділом житлово-комунального господарства та благоустрою Холмківської сільської ради Ужгородського району та Товариством з обмеженою відповідальністю «Закарпатенергопостач».
5. Визнати недійсною Додаткову угоду №4 від 10.12.2023 до Договору про постачання електричної енергії споживачу №010/05 від 02.05.2023 року, укладеного між Відділом житлово-комунального господарства та благоустрою Холмківської сільської ради Ужгородського району та Товариством з обмеженою відповідальністю «Закарпатенергопостач».
6. Визнати недійсною Додаткову угоду №5 від 21.12.2023 до Договору про постачання електричної енергії споживачу №010/05 від 02.05.2023 року, укладеного між Відділом житлово-комунального господарства та благоустрою Холмківської сільської ради Ужгородського району та Товариством з обмеженою відповідальністю «Закарпатенергопостач».
7. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпатенергопостач» (88018, м. Ужгород, вул. Радищева Олександра, буд. 1А, прим. 3, код ЄДРПОУ 44817772) на користь Холмківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області (89422, с. Холмок Ужгородського району Закарпатської області, вул. Свободи, буд. 50, код ЄДРПОУ 22096259) 128 141,11 грн (сто двадцять вісім тисяч сто сорок одну гривню 11 копійок) безпідставно отриманих коштів.
8 Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпатенергопостач» (88018, м. Ужгород, вул. Радищева Олександра, буд. 1А, прим. 3, код ЄДРПОУ 44817772) на користь Закарпатської обласної прокуратури (88000, м. Ужгород, вул. Коцюбинського, 2А, код ЄДРПОУ 02909967) 9084,00 грн (дев`ять тисяч вісімдесят чотири гривні 00 копійок) у повернення сплаченого судового збору.
9. Стягнути з Відділу житлово-комунального господарства та благоустрою Холмківської сільської ради Ужгородського району (49424, с. Холмок Ужгородського району Закарпатської області, вул. Свободи, буд. 50, код ЄДРПОУ 45032582) на користь Закарпатської обласної прокуратури (88000, м. Ужгород, вул. Коцюбинського, 2А, код ЄДРПОУ 02909967) 9084,00 грн (дев`ять тисяч вісімдесят чотири гривні 00 копійок) у повернення сплаченого судового збору.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

На підставі ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення Господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду згідно ст. 256 Господарського процесуального кодексу України подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного Господарського суду.

Повне судове рішення складено та підписано 03 квітня 2026 року.

Суддя Лучко Р.М.