П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/10841/24	

Головуючий в суді першої інстанції: Юхтенко Л.Р.
Дата і місце ухвалення: 25 грудня 2025 року, м. Одеса
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Тарновецького І.І.,
суддів: Бойка А.В.,
Шевчук О.А.,

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 грудня 2025 року у справі №420/10841/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Саратський завод продтоварів» до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -
В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Саратський завод продтоварів» звернулося до суду першої інстанції з адміністративним позовом, в якому просило: 
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС в Одеській області від 21 листопада 2023 року № 30182/15-32-24-04-20; 
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС в Одеській області від 21 листопада 2023 року № 30181/15-32-24-04-20; 
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС в Одеській області від 21 листопада 2023 року № 30183/15-32-24-04-20.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25 грудня 2025 року адміністративний позов задоволено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Головне управління ДПС в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що, на думку апелянта, призвело до неправильного вирішення справи.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про протиправність спірних податкових повідомлень-рішень, не врахував встановлені під час проведення документальної перевірки обставини та не надав належної оцінки доказам, наданим контролюючим органом. Зокрема, апелянт вказує, що під час перевірки встановлено порушення позивачем вимог податкового законодавства при нарахуванні та сплаті податку на доходи фізичних осіб та військового збору, а також невірне визначення податкових зобов`язань у зв`язку з неправильною кваліфікацією виплат, здійснених на користь фізичної особи-підприємця, як таких, що не є об`єктом оподаткування.
Крім того, апелянт наголошує, що суд першої інстанції безпідставно поклав в основу рішення пояснення позивача та надані ним документи, не перевіривши їх належність, допустимість та достовірність, а також не врахував, що під час проведення перевірки відповідні первинні документи позивачем не надавалися. Також, на думку апелянта, суд не виконав обов`язку щодо всебічного та повного з`ясування обставин справи, визначеного статтею 9 КАС України.
З урахуванням викладеного апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Позивач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався. 
Справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, Головним управлінням Державної податкової служби в Одеській області проведено документальну планову виїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «Саратський завод продтоварів» (код Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України 00379293) з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2022 року, за результатами якої складено акт від 23 жовтня 2023 року № 28642/15-32-07-01-14/00379293. 
В акті перевірки зазначено, що під час вибіркової перевірки рахунків бухгалтерського обліку встановлено перерахування позивачем коштів на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на підставі договору оренди приміщень № 01/07 від 01 липня 2019 року, відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування квартиру площею 36,1 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , при цьому орендна плата становить 20 000 гривень щомісячно. 
За висновками контролюючого органу, загальна сума перерахованих коштів за вказаним договором склала 460 000 гривень, а виплати на користь фізичної особи-підприємця були кваліфіковані як додаткове благо, у зв`язку з чим зроблено висновок про наявність у позивача обов`язку щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору. 
На підставі зазначеного акта перевірки контролюючим органом прийнято податкові повідомлення-рішення від 21 листопада 2023 року №№ 30182/15-32-24-04-20, 30181/15-32-24-04-20, 30183/15-32-24-04-20, якими позивачу визначено грошові зобов`язання та застосовано штрафні (фінансові) санкції. 
Не погоджуючись із такими рішеннями, позивач звернувся до суду першої інстанції з цим адміністративним позовом.
Вирішуючи спір по суті та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірні правовідносини виникли у зв`язку з виконанням договору оренди нерухомого майна, укладеного між позивачем та фізичною особою-підприємцем, яка здійснює господарську діяльність, а отримані нею кошти є доходом від підприємницької діяльності, а не додатковим благом у розумінні податкового законодавства; при цьому позивач не є податковим агентом щодо таких виплат, у зв`язку з чим у нього відсутній обов`язок щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб і військового збору, а висновки контролюючого органу ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм ПК України та не підтверджуються належними і допустимими доказами.
Колегія суддів, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, виходить з такого.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною другою статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені законом, а також чи є вони обґрунтованими, тобто прийнятими з урахуванням усіх обставин, що мають значення для їх прийняття.
Відповідно до частини другої статті 77 КАС України, обов`язок доведення правомірності рішення суб`єкта владних повноважень покладається саме на такого суб`єкта.
Спірні правовідносини у даній справі регулюються положеннями ПК України.
Так, відповідно до підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори у строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом.
Згідно з пунктом 163.1 статті 163 ПК України об`єктом оподаткування податком на доходи фізичних осіб є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід платника податку.
Відповідно до пункту 164.1 статті 164 ПК України базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, до складу якого включаються, зокрема, доходи, визначені пунктом 164.2 цієї статті.
Підпунктом 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України передбачено включення до загального оподатковуваного доходу платника податку доходу, отриманого як додаткове благо.
Водночас, відповідно до підпункту 14.1.47 пункту 14.1 статті 14 ПК України додаткові блага - це кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги або інші види доходу, що надаються платнику податку податковим агентом, якщо інше не передбачено законом.
Згідно з підпунктом 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує або виплачує дохід платнику податку, зобов`язаний утримувати податок із такого доходу.
Разом з тим, спеціальною нормою є пункт 177.8 статті 177 ПК України, відповідно до якого під час нарахування (виплати) доходу фізичній особі-підприємцю податок на доходи фізичних осіб не утримується, якщо така особа здійснює господарську діяльність.
Таким чином, для правильного вирішення спору визначальним є встановлення правової природи спірних виплат, а саме: чи є вони додатковим благом фізичної особи, чи доходом фізичної особи-підприємця від здійснення господарської діяльності.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, між позивачем та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 укладено договір оренди приміщень № 01/07 від 01 липня 2019 року, на виконання якого позивач здійснював оплату орендних платежів.
Вказані обставини контролюючим органом не заперечуються, однак спірні виплати кваліфіковані як додаткове благо з підстав відсутності документального підтвердження використання орендованого майна у господарській діяльності.
Колегія суддів вважає такі висновки контролюючого органу необґрунтованими з огляду на таке.
Відповідно до підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України господарська діяльність - це діяльність особи, спрямована на отримання доходу, що здійснюється такою особою самостійно або через інші особи.
Згідно з підпунктом 14.1.231 пункту 14.1 статті 14 ПК України ділова мета — це причина, яка свідчить про намір платника податку отримати економічний ефект у результаті господарської діяльності.
Як встановлено судом першої інстанції, спірні правовідносини вже були предметом судового розгляду у справі № 420/34404/23, за результатами якого встановлено, що витрати на оренду зазначеного майна пов`язані з господарською діяльністю позивача та мають ділову мету.
Таким чином, виплати за договором оренди, здійснені на користь фізичної особи-підприємця, є оплатою за господарську операцію, а не доходом у вигляді додаткового блага.
За таких обставин відсутні правові підстави для визнання позивача податковим агентом у розумінні підпункту 14.1.180 пункту 14.1 статті 14 ПК України щодо спірних виплат.
Відповідно, у позивача відсутній обов`язок, передбачений підпунктом 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України, щодо утримання податку на доходи фізичних осіб.
Аналогічні висновки стосуються і військового збору, який відповідно до пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України справляється з тих самих об`єктів оподаткування, що і податок на доходи фізичних осіб.
При цьому контролюючим органом не доведено та не надано жодних належних і допустимих доказів того, що спірні виплати здійснювалися поза межами підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця або мають ознаки додаткового блага.
Крім того, колегія суддів враховує, що спірні правовідносини вже були предметом судового розгляду у справі №420/34404/23 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Саратський завод продтоварів» до Головного управління Державної податкової служби в Одеській області, за результатами якого рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2024 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27 серпня 2024 року, встановлено правомірність віднесення витрат за договором оренди № 01/07 від 01 липня 2019 року до господарської діяльності позивача.
У зазначеному судовому рішенні надано правову оцінку тим самим господарським операціям та встановлено їх зв`язок із господарською діяльністю позивача, що спростовує висновки контролюючого органу, викладені в акті перевірки.
Колегія суддів бере до уваги, що наведені обставини мають значення для правильного вирішення даної справи, оскільки висновки контролюючого органу у цій справі ґрунтуються на тих самих фактичних даних та правовій оцінці, які вже були предметом судового дослідження та отримали належну правову оцінку судами.
З урахуванням викладеного, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, надав належну правову оцінку доказам та дійшов обґрунтованого висновку про протиправність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності таких висновків, зводяться до переоцінки обставин справи та не свідчать про неправильне застосування судом норм матеріального або процесуального права.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У зв`язку із залишенням рішення суду першої інстанції без змін підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст.ст. 308, 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 грудня 2025 року - залишити без змін.
Судові витрати в порядку статті 139 КАС України розподілу між сторонами не підлягають.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий: І.І. Тарновецький

Судді: А.В. Бойко

О.А. Шевчук