КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа №361/12454/24 Головуючий у І інстанції - Василишина В.О.
апеляційне провадження №22-ц/824/1712/2026 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

15 квітня 2026 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 червня 2025 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання,- 

установив:

У грудні 2024 року  ОСОБА_2 звернулася до Броварського міськрайонного суду Київської області із позовом до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання.
Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому Добрянською селищною радою Ріпкинського району Чернігівської області, актовий запис №12.
Від спільного подружнього життя у них народилося двоє дітей: син, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочка, ОСОБА_4 ,
ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
На даний час ОСОБА_3 повнолітній, є студентом першого курсу денної форми навчання факультету менеджменту, логістики та туризму Національного транспортного університету. 
Навчання на денній формі позбавляє сина можливості працевлаштуватися та отримувати певний дохід. 
Просила суд, стягнути з ОСОБА_1 на свою користь аліменти на утримання сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який продовжує навчання у Національному транспортному університеті у розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу) щомісяця, починаючи з дати подання позову та до закінчення навчання чи досягнення двадцяти трирічного віку у зв`язку з тим, яка з цих обставин настане першою.
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 червня 2025 року зазначений вище позов задоволено.
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання повнолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки його заробітку (доходу), щомісячно, до досягнення ним двадцяти трьох років за умови продовження навчання.
Аліменти підлягають стягненню починаючи з 13 грудня 2024 року.
Право на утримання припиняється у разі припинення навчання.
Допущено негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць.
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1211,20грн.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду,  ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що воно є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального прав, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.
Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не враховані обставини, які впливають на визначення розміру аліментів. 
На даний час він перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 . Від шлюбу у них народилась донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Дружина на даний час не працює, перебуває у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. 
Також, разом з ним проживає та перебуває на його утриманні син дружини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . 
Отже, судом першої інстанції при визначенні розміру аліментів не було враховано, що на час розгляду справи на його утриманні знаходиться донька від першого шлюбу, на яку він сплачує аліменти, дружина , яка перебуває у відпустці по догляду, донька від другого шлюбу ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та син дружини ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . 
Також судом при винесенні рішення не враховано, що стягуючи з нього аліментів на утримання повнолітнього сина ОСОБА_10 в розмірі 1/4 частини заробітку, загальний розмір аліментів, який він буде сплачувати на двох дітей від першого шлюбу буде складати 50% від його заробітку, що перевищує розмір аліментів, встановлений ст. 183 СК України.
Просив суд, скасувати рішення Броварського районного суду Київської області від 18 червня 2025 року, та ухвалити нове, яким стягнути з нього аліменти на утримання повнолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у розмірі 1/6 частки мого заробітку (доходу), щомісячно, до досягнення дитини двадцяти трьох років за умови продовження навчання.
Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Згідно з п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.
Від спільного подружнього життя у них народилося двоє дітей: син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочка - ОСОБА_4 ,
ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Заочним рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 25 липня
2014 року шлюб між сторонами розірвано.
Відповідно до довідки №305 від 03 грудня 2024 року, виданої Національним транспортним університетом, ОСОБА_3 навчається на першому курсі денної форми навчання факультету менеджменту, логістики та туризму Національного транспортного університету (за рахунок коштів фізичних та юридичних осіб) для здобуття ступеня бакалавра у групі МР-І-1 за спеціальністю 075 «Маркетинг». Термін навчання з 01 вересня 2024 року по 30 червня 2028 року.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції ураховуючи матеріальне становище дитини, який навчається на денній формі навчання, матеріальне становище відповідача, наявність батьківського обов`язку утримання повнолітньої дитини за умови матеріальної можливості, яка наявна у відповідача, дійшов висновку стягнути з відповідача аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання повнолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки його заробітку (доходу), щомісячно, до досягнення ним двадцяти трьох років за умови продовження навчання.
Також відсутні дані про те, що відповідач не має можливості надавати саме таку допомогу в розмірі частики від його доходу, а тому, суд першої інстанції дійшов висновку, що на відповідача можна покласти обов`язок, щодо утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання.
З висновками викладеними у рішенні суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.
Згідно зі ст. 48 Конституції України, кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.
Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 Сімейного кодексу України (у редакції Закону України від 17 травня 2016 року №1370-VIII, далі - СК України), яка зокрема передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги.
Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.
Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у випадках, передбачених статтями 198, 199 цього Кодексу, - і своїх повнолітніх дочку, сина.
Згідно зі ст. 198 СК України, батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.
Частиною 1 ст. 199 СК України передбачено, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.
У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів осягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Тобто наявність у батька можливості надавати матеріальну допомогу дитині, що продовжує навчання у сукупності з іншими обставинами є вирішальною підставою для стягнення з батька аліментів на утримання дитини, що продовжує навчання після досягнення вісімнадцятирічного віку.
У ч. 3 ст. 199 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів мають самі дочка, син, які продовжують навчатися, а також той із батьків, з яким вони проживають.
Сімейний кодекс України виходить із принципу рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язанні обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина.
При цьому, подаючи до суду позовну заяву, особа має довести наявність вищевказаних фактів, які надають право стягувати аліменти на повнолітню дочку, сина, що продовжують навчання.
Відповідно до ч. 2 ст. 199 СК України, право на утримання припиняється у разі припинення навчання.
Відповідно до ч. 1 ст. 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 цього кодексу.
Згідно ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2018 року у справі №748/2340/17 зроблено висновок по застосуванню ст. 199 СК України, який полягає в тому, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
За нормами ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.
Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є рідним сином позивача ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_1 , з вересня 2024 року навчається на денній формі навчання факультету менеджменту, логістики та туризму Національного транспортного університету (за рахунок коштів фізичних та юридичних осіб) для здобуття ступеня бакалавра у групі МР-І-1 за спеціальністю 075 «Маркетинг». Термін навчання з 01 вересня 2024 року по 30 червня 2028 року.
Отже, повнолітній ОСОБА_3 продовжує навчання, та у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги.
Відповідач в апеляційній скарзі наполягає на тому, що судом першої інстанції при визначенні розміру аліментів не було враховано, що на час розгляду справи на його утриманні знаходиться донька від першого шлюбу, на яку він сплачує аліменти, дружина , яка перебуває у відпустці по догляду, донька від другого шлюбу ОСОБА_8 , та син дружини ОСОБА_9 , 
Проте, колегія суддів не може брати до уваги зазначені доводи апеляційної скарги, оскільки батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою.
Факт народження у платника аліментів дитини у іншому шлюбі без належних та допустимих доказів погіршення його матеріального стану не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів. 
На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розглядісправи №715/2073/20.
У батьків немає і не може бути більшої цінності за дитину, а тому її утримання має домінувати над усіма іншими витратами. Різноманітні аргументи, щодо браку коштів у платника аліментів мають сприйматися критично.
Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.
Відповідно до положень частин1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до положень ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Таким чином, колегія суддів вважає, що ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, правильно встановив фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, врахував, що повнолітній син відповідача, який навчається, свого доходу не має, а мати самостійно його утримувати не може, а тому син ОСОБА_3 потребує матеріальної допомоги для належного його життєзабезпечення (харчування, гігієни, лікування), навчання та побуту і стягнення аліментів з батька на його утримання є необхідним, а відповідач таке утримання має можливість надавати. Зворотного ним не доведено.
Отже, присуджений судом першої інстанції розмір у вигляді 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) є таким, що забезпечуватиме інтереси дитини, на користь якої вони будуть стягуватися, та не призведе до погіршення майнового стану платника аліментів.
Інші доводи апеляційної скарги за своїм змістом та суттю є запереченнями проти позову, і зводяться до суб`єктивного тлумачення скаржником норм права та незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи.
Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд,-

постановив: 

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 червня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба