ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"02" березня 2026 р. Справа№ 910/15784/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Пономаренка Є.Ю.
суддів: Барсук М.А. 
Руденко М.А. 

при секретарі судового засідання Муковоз В.І., 
за участю представників:
від позивача - представник не прибув,
від відповідача - не прибув, 
розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄВРОСВЄТ" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 14.01.2026 про відмову у відкритті провадження у справі №910/15784/25 (суддя Селівон А.М.) за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄВРОСВЄТ" до гр. ОСОБА_1 про визнання недійсним договору та зобов`язання вчинити дії.

встановив наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю "ЄВРОСВЄТ" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до гр. ОСОБА_1 про:
- визнання недійсним Договору відступлення прав вимоги (договору цесії) №25/02-2 від 13.02.2025 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Євросвєт" та ОСОБА_1 ;
- зобов`язання гр. ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Євросвєт", ідентифікаційний код юридичної особи 39073144, оригінали документів, переданих згідно з Додатком №2 до договору відступлення прав вимоги № 25/02-2 від 13.02.2025 року: договори про відступлення права вимоги №№ 1, 3, 4, 5 від 26.06.2015 року, укладені між ПАТ "ОТП Банк" та ТОВ "ЄВРОСВЄТ"; платіжні документи (платіжні доручення №№ 27, 28, 29, 30 від 17.09.2015 року); листування з АТ "ОТП Банк" (листи за вих. № 73-66/3907 від 22.09.2015 року, вих. № 73-66/3939 від 25.09.2015 року, вих. №73-66/4081 від 08.10.2015 року).
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на факт укладення оспорюваного договору директором ТОВ "ЄВРОСВЄТ" Чернявським С.В. з перевищенням повноважень, наданих Статутом та законом, а також вчинення правочину на шкоду інтересам товариства, у зв`язку з чим позивач зазначає про наявність підстав для визнання такого договору недійсним в судовому порядку, а також повернення оригіналів документів, переданих відповідачу згідно з Додатком № 2 до вказаного Договору. 
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.01.2026 відмовлено у відкритті провадження у справі №910/15784/25 за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄВРОСВЄТ" до гр. ОСОБА_1 про визнання недійсним договору та зобов`язання вчинити дії.
Судом враховано, що спірні правовідносини за основним зобов`язанням в Договорах про відступлення права вимоги №№ 3, 4, 5 від 26.06.2015 року виникли з надання банком кредитів фізичним особам, а забезпечення виконання основного зобов`язання здійснено шляхом укладення договору іпотеки з юридичною особою (договори №№ 3, 4) та з фізичними особами (договори №№ 3, 4), за якими банк, у разі незадоволення його вимоги щодо повернення коштів, має право звернути стягнення на предмет іпотеки, тобто є похідними від кредитних правовідносин фізичної особи. 
В свою чергу, за висновками суду, оспорюваний Договір відступлення прав вимоги № 25/02-2 від 13.02.2025 року не направлений на забезпечення будь - якого господарського зобов`язання (кредитного тощо) та не є договором забезпечення виконання зобов`язань або пов`язаним із забезпеченням виконання зобов`язань, позаяк є цивільно - правовим договором, укладеним за участю фізичної особи, яка не є фізичною особою - підприємцем/суб`єктом господарювання, а обставини передачі за оспорюваним договором прав вимоги за укладеними між юридичними особами - ПАТ "ОТП Банк" та ТОВ "Євросвєт" договорами про відступлення права вимоги №№ 3, 4, 5 від 26.06.2015 року не надають правових підстав для кваліфікації оспорюваного договору в розумінні приписів ст. 20 ГПК України як такого, що виник при укладенні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності юридичних осіб/фізичних осіб - підприємців. 
Відтак, з урахуванням вищенаведеного, предметом спору у цій справі є визнання недійсним договору, укладеного не для забезпечення зобов`язання за кредитними договорами, та сторонами частини таких договорів є юридична особа як кредитодавець і фізичні особи як позичальники, такий спір не має розглядатися за правилами господарського судочинства, незважаючи на те, що сторонами переданого на розгляд господарського суду спору є юридичні особи та один із основних договорів укладений за участі юридичних осіб, тобто, за висновками суду першої інстанції, вказане виключає віднесення такого спору до господарської юрисдикції.
Не погодившись з прийнятою ухвалою, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить її скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі. 
В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що оскільки предмет оскаржуваного правочину охоплює права вимоги за декількома основними зобов`язаннями із різним суб`єктним складом, позивач має право на розгляд такого спору господарським судом. 
Сторони правом на участь представників у даному судовому засіданні не скористалися, та надіслали до суду заяви про розгляд справи без участі їх представників. 
Враховуючи належне повідомлення сторін, а також з урахуванням того, що неявка їх представників в судове засідання не перешкоджає розгляду апеляційної скарги, вона розглянута судом у даному судовому засіданні по суті з винесенням постанови.
Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.
Відповідно до ч. 1 ст. 271 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваної ухвали, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.
Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Згідно з частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а за частиною першою статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття "суд, встановлений законом" містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Господарський процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження господарських судів, встановлює порядок здійснення судочинства у господарських судах (стаття 1 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до частини другої статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів визначена статтею 20 Господарського процесуального кодексу України.
Пункт перший частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України визначає, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці. 
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 Цивільного процесуального кодексу України).
Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, в яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
Суд зазначає, що при визначенні юрисдикційності спору слід ураховувати, що критеріями розмежування між цивільною та іншими юрисдикціями є, по-перше, суб`єктивний склад сторін, однією з яких у спорі є здебільшого фізична особа; по-друге, характер спору про право (справи за позовами, що виникають з будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами інших видів судочинства).
Тобто, критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників справи та характер спірних правовідносин. Така правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 у справі № 688/2940/16-ц, від 12.01.2021 у справі №127/21764/17, від 23.03.2021 у справі №367/4695/20.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/1733/18 (провадження № 12-170гс18) зазначено, що законодавець відніс до юрисдикції господарських судів такі справи: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем та 2) у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 910/9362/19 (провадження № 12-180гс19) зазначено, що: «до юрисдикції господарських судів належать справи у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці. У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/1733/18 (провадження № 12-170гс18), від 19 березня 2019 року у справі № 904/2526/18 (провадження № 12-272гс18). Велика Палата Верховного Суду додатково звертає увагу на те, що положення пункту 1 частини першої статті 20 ГПК України пов`язують належність до господарської юрисдикції справ у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не з об`єднанням позовних вимог до боржника у забезпечувальному зобов`язанні з вимогами до боржника за основним зобов`язанням, а з тим, що сторонами основного зобов`язання мають бути юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 липня 2023 року у справі № 201/8793/21-ц (провадження № 61-7797св23) зазначено, що: «у справі, яка переглядається, сторонами основного зобов`язання - кредитних договорів від 30 серпня 2006 року № 116/1013/В-06 та № 115/1013/В-06 є АТ «УкрСиббанк» та ТОВ ПМТЗ «Агро-комплект», а договір - господарським. Ті ж самі сторони уклали і забезпечувальний договір іпотеки. Спір виник стосовно договорів про відступлення права вимоги за кредитними договорами та іпотечним договором, а тому такий спір має розглядатися за правилами господарського судочинства, незважаючи на те, що сторонами оспорюваних правочинів (договорів уступки права вимоги) є фізичні особи. Заміна однієї із сторін забезпечувального зобов`язання не впливає на визначення юрисдикції вказаного спору, який підлягає розгляду в тому із судочинстві, що і спір за основним зобов`язанням (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у справі № 345/1537/21 (провадження № 14-41цс22)».
Предметом даного спору є вимога про визнання недійсним Договору відступлення прав вимоги № 25/02-2 від 13.02.2025 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Євросвєт" та гр. ОСОБА_1 .
Як вбачається зі змісту п. 2.1 Договору відступлення прав вимоги № 25/02-2 від 13.02.2025 року, копія якого надана позивачем на виконання вимог ухвали суду від 26.12.2025 року, у відповідності до ст. ст. 512-519 ЦК України та умов цього Договору цесії кредитор (цедент) - ТОВ "Євросвєт", відступає новому кредитору (цессіонарію) фізичній особі гр. ОСОБА_3 права вимоги до боржника - Акціонерного товариства "ОТП Банк" (яке є правонастуником ПАТ "ОТП Банк", код ЄДРПОУ 21685166), а новий кредитор приймає зазначені права вимоги та сплачує цеденту вартість прав вимоги.
При цьому, за оспорюваним Договором відступлення прав вимоги (договору цесії) № 25/02-2 від 13.02.2025 року фізичній особі ОСОБА_3 позивачем були передані права вимоги за Договорами про відступлення права вимоги (договорами цесії) №№ 1, 3, 4, 5 від 26.06.2015 року, укладеними між юридичними особами - ПАТ "ОТП БАНК" та ТОВ "ЄВРОСВЄТ".
В свою чергу, за Договорами про відступлення права вимоги №№ 1, 3, 4, 5 від 26.06.2015 року кредитодавцем ПАТ "ОТП БАНК" (банк за договором) були передані ТОВ "ЄВРОСВЄТ" як новому кредитору права вимоги за кредитними договорами, укладеними з:
- Товариством з обмеженою відповідальністю "ТКС Термінал" - Договір про надання банківських послуг №CR-13-625/Goo від 25.12.2013 року, а також Договорами застави, іпотеки та поруки, укладеним банком з Фірмою "ТЕС", Договорами поруки, укладеними з гр. ОСОБА_4 , гр. ОСОБА_5 (договір № 1 від 26.06.2015 року);
- гр. ОСОБА_5 - Кредитний договір № G09/1160/11 від 21.11.2011 року, а також Договорами іпотеки, укладеними банком з гр. ОСОБА_4 та Фірмою "ТЕС" (договір № 3 від 26.06.2015 року);
- гр. ОСОБА_6 - Кредитний договір № G09/1161/11 від 21.11.2011 року, а також Договорами іпотеки, укладеними банком з гр. ОСОБА_4 та Фірмою "ТЕС" (договір № 4 від 26.06.2015 року);
- гр. ОСОБА_5 - Договір про надання споживчого кредиту № 2006591038 від 06.11.2013 року, гр. ОСОБА_7 - Договір про надання споживчого кредиту №2006591359 від 06.11.2013 року та Договір про надання споживчого кредиту №2005083246 від 06.08.2013 року, гр. ОСОБА_8 - Договір про надання споживчого кредиту №2006590937 від 06.11.2013 року (договір № 5 від 26.06.2015 року).
Тобто за Договорами про відступлення права вимоги №№ 3, 4, 5 від 26.06.2015 року передавались права вимоги, зокрема, за кредитними договорами укладеними банком з фізичними особами, за Договором про відступлення права вимоги № 1 від 26.06.2015 року - за кредитним договором, укладеним з юридичною особою.
Отже, оспорюваний у даній справі Договір відступлення прав вимоги №25/02-2 від 13.02.2025 року включає в себе відступлення прав вимоги, як за споживчими кредитами, так і за господарським зобов`язанням юридичної особи. 
Тобто є комплексним правочином, який поєднує в собі, як господарське основне зобов`язання, так і цивільне.
В свою чергу, оскільки Договір відступлення прав вимоги №25/02-2 від 13.02.2025 року містить в собі основні зобов`язання (три з чотирьох), сторонами яких є фізичні особи та зміст, яких не є господарським, спір у даній справі має розглядатися саме в порядку цивільного судочинства. 
Враховуючи викладене вище, колегією суддів визнаються необґрунтованими доводи скаржника про те, що оскільки предмет оскаржуваного правочину охоплює права вимоги за декількома основними зобов`язаннями із різним суб`єктним складом, позивач має право на розгляд такого спору господарським судом. 
Таким чином, відмова суду першої інстанції у відкритті провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 175 Господарського процесуального кодексу України визнається колегією суддів обґрунтованою. 
Відмовляючи у відкритті провадження з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи (частина 6 статті 175 Господарського процесуального кодексу України). 
Відповідно до частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Беручи до уваги зміст спірних правовідносин, суд зазначає, що останні підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.
Таким чином, з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржувана ухвала місцевого господарського суду прийнята з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.
Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на апелянта.
Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄВРОСВЄТ" залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду міста Києва від 14.01.2026 про відмову у відкритті провадження у справі №910/15784/25 - без змін.
2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - позивача у справі.
3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова (враховуючи участь судді Барсук М.А. у ХХ черговому з`їзді суддів України з 10.03.2026 по 12.03.2026) складена: 13.03.2026 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко 

Судді М.А. Барсук

М.А. Руденко