Справа № 462/4034/25 Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І. 
Провадження № 22-ц/811/4012/25 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

04 березня 2026 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий – суддя Цяцяк Р.П., 
судді Ванівський О.М. та Шеремета Н.О.,
за участю: секретаря Підлужного В.І.;
позивачки ОСОБА_1 
та її представника – адвоката Дуди П.В.;
адвоката Ружицької О.В. 
– представника Ліцею №15 Львівської міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Ліцею №15 Львівської міської ради на рішення Залізничного районного суду міста Львова від 11 листопада 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2025 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Ліцею №15 Львівської міської ради про визнання незаконним та скасування наказів про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення матеріальної шкоди, в якому просила: 
-визнати незаконними та скасувати наказ Ліцею № 15 Львівської міської ради №122-К від 01.05.2025 року «Про оголошення догани практичному психологу Ліцею №15 ЛМР ОСОБА_1 »; 
-визнати незаконними та скасувати наказ Ліцею № 15 Львівської міської ради №123-К від 01.05.2025 року «Про зняття преміювання практичному психологу Ліцею №15 ЛМР ОСОБА_1 »; 
-визнати незаконним та скасувати наказ Ліцею № 15 Львівської міської ради №126-К від 07.05.2025 року «Про звільнення ОСОБА_1 з посади практичного психолога Ліцею №15» та поновити її на посаді практичного психолога Ліцею №15 Львівської міської ради; 
-стягнути з відповідача на користь позивача: 
oсередній заробіток за вимушений прогул з дня незаконного звільнення до дня набрання законної сили рішенням суду про поновлення на роботі; 
oморальну шкоду у розмірі 40 000,00 гривень; 
oвсі інші судові витрати.
Вимоги позову мотивовано тим, що позивачка працювала на посаді практичного психолога у ліцеї №15 Львівської міської ради.
Зазначалося, що наприкінці 2022 року директором ліцею було призначено ОСОБА_2 , після чого в колективі виникла напружена атмосфера і позивачка почала систематично зазнавати безпідставного мобінгу з боку згаданої директорки. 

Стверджувалося, що у 2024 році конфлікт загострився: позивачці неодноразово погрожували звільненням і перешкоджали виконанню обов`язків. Зокрема, у вересні 2024 року директорка не підписала їй «План роботи практичного психолога на 2024–2025 рр.». 
08.10.2024 року було складено акт про невідповідність Плану нормативним вимогам, однак без конкретизації порушень чи прикладів помилок. Позивачку не повідомили, який саме варіант поданого Плану затверджено, і на ознайомлення його не надали.
Після цього директорка почала шукати підстави для звільнення позивачки. Зокрема, неодноразово вимагала написати заяву про звільнення за власним бажанням, погрожуючи звільненням за порушення трудової дисципліни. Так, 22 квітня 2025 року позивачка звернулась із заявою до директорки ОСОБА_2 , у якій просила надати матеріали щодо проведення службового розслідування, зокрема - протокол №1 від 31 березня 2025 року. Також, вимагала надати відповідь на подану доповідну та вчергове просила надати документи, якими обґрунтовується проведення службового розслідування, а також надати затверджений «План роботи практичного психолога на 2024-2025 рр.». У відповідь, отримала лист № 90 від 22 квітня 2025 року, в якому повідомлялося про проведення засідання комісії з проведення службового розслідування, що відбудеться 24 квітня 2025 року. Ознайомлюючись з вказаним повідомленням, позивачка письмово зазначила, що директорка ОСОБА_2 в усній формі відмовилася надати документи та обгрунтування на її доповідну і заяву. Крім того, вона повідомила, що не зможе прибути на засідання комісії з проведення службового розслідування, оскільки 24 квітня 2025 року припадає на четвер, що є методичним днем для практичних психологів, під час якого вони беруть участь у семінарах, тренінгах тощо з підвищення кваліфікації, про що було відомо директорці. 23 квітня 2025 року вона звернулась із заявою до директорки, в якій письмово виклала вищезазначені обставини та письмово просила повідомити про розгляд даної заяви. Згодом їй стало відомо, що 24 квітня 2025 року, було складено «Акт про відсутність практичного психолога ОСОБА_1 на робочому місці». Позивачка наголошує, що відповідно до графіка роботи адміністративно-педагогічного персоналу Ліцею №15 ЛМР, затвердженого зборами трудового колективу Ліцею №15 ЛМР від 30 серпня 2024 року №1, для практичного психолога ОСОБА_1 четвер визначено як методичний день, коли вона виконує свої трудові обов?язки поза межами ліцею, зокрема бере участь в семінарах, курсах підвищення кваліфікації тощо. Директорці та підписантам вищезазначеного акту було відомо, що відсутність позивачки у приміщенні школи була зумовлена участю у семінарі «Психологічний супровід учнів з особливими освітніми потребами в умовах інклюзивного навчання», про що завчасно письмово повідомлено, а її участь у вищезгаданому семінарі є виконанням трудових обов?язків, передбачених пунктом 3.15. Посадової інструкції практичного психолога. Відтак вважає, що притягнення її до дисциплінарної відповідальності за прогул шляхом оголошення наказом № 122-К від 01.05.2025 року догани та позбавлення наказом № 123-К від 01.05.2025 року преміювання є незаконним. 
07 травня 2025 року наказом №126-К позивачку було звільнено з посади практичного психолога на підставі висновку комісії з проведення службового розслідування (протокол №5 від 06.05.2025 року), у зв?язку з невідповідністю займаній посаді відповідно до п.2 ст. 40 КЗпП України. Однак, згідно з Атестаційним листом від 26 березня 2024 року, атестаційною комісією I рівня встановлено відповідність займаній посаді практичного психолога ОСОБА_1 та підтверджено її кваліфікаційну категорію. Також зазначалося, що «роботодавцем не було дотримано законодавчих вимог щодо необхідності запропонувати працівнику переведення на іншу посаду. Такого переведення (позивачці) не було запропоновано, а також роботодавець не надав жодних доказів, які б підтверджували, що вказане переведення є неможливим». Звертає увагу, що вона є «одинокою матір`ю, що виховує двох малолітніх дітей віком до 14 років та не можу бути звільнена, згідно з приписами ч.3 ст. 184 КЗпП України». Вважає, що відповідач при поновленні її на роботі зобов`язаний виплатити їй середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду у зв`язку з її незаконним звільненням (том 1 а.с. 1-13). 
Рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 11 листопада 2025 року (з урахуванням ухвали цього ж суду від 26 листопада 2025 року про виправлення у згаданому рішенні суду описки) позов задоволено частково.
Визнано незаконним та скасовано наказ Ліцею № 15 Львівської міської ради №122-К від 01 травня 2025 року «Про оголошення догани практичному психологу Ліцею №15 Львівської міської ради ОСОБА_1 ».
Визнано незаконним та скасовано Наказ Ліцею № 15 Львівської міської ради №123-К від 01 травня 2025 року «Про зняття преміювання практичному психологу Ліцею №15 Львівської міської ради ОСОБА_1 ».
Визнано незаконним та скасовано Наказ Ліцею № 15 Львівської міської ради №126-К від 07 травня 2025 року «Про звільнення ОСОБА_1 з посади практичного психолога Ліцею №15».
Поновлено ОСОБА_1 на посаді практичного психолога Ліцею №15 Львівської міської ради.
Стягнуто з Ліцею № 15 Львівської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за вимушений прогул з 07 травня 2025 року в розмірі 134 636 гривень 02 копійки.
В задоволенні вимоги про стягнення моральної шкоди відмовлено за безпідставністю.
Вирішено питання судових витрат (том 1, а.с. 220-231, 236).

Дане рішення оскаржив Ліцей № 15 Львівської міської ради. 
Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права.
Зазначає, що ОСОБА_1 «в продовж 2024 -2025 року в процесі своєї трудової діяльності систематично не виконувала розпоряджень і наказів керівника закладу освіти, недотримувалась посадових обов`язків, передбачених посадовою інструкцією та нормативами професійної діяльності, не здійснювала належне подання звітності керівнику закладу; неналежно вела документацію; була відсутня на своєму робочому місці без повідомлення та погодження з адміністрацією Ліцею».
07.05.2025 року наказом №126-к від 07.05.2025 року ОСОБА_3 було звільнено з посади практичного психолога Ліцею № 15 ЛМР на підставі п. 2 ст.40 КЗпП України, від підпису про ознайомлення з наказом про звільнення в присутності працівників закладу, позивачка відмовилась. 
Вважає, «що Позивач не відповідає посаді практичного психолога, що підтверджується тестом опитуванням, звітами та протоколами досліджень, плану роботи практичного психолога на 2024- 2025 навчальний рік ОСОБА_1 , висновки Українського центру психології безпеки, Центру професійного розвитку педагогічних працівників, з приводу роботи ОСОБА_1 з учнями Ліцею №15 ЛМР» (том 2, а.с. 3-18).

29 грудня 2025 року представник позивачки, адвокат Дуда П.В., через систему «Електронний суд» подав Відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін (том 2, а.с. 100-106).

В суді апеляційної інстанції позивачка пояснила, що на виконання рішення суду, що оскаржується відповідачем, останнім її було поновлено на роботі, однак через декілька днів вона прийшла до висновку про неможливість її подальшої роботи у відповідача, а тому звільнилася з роботи і на даний час вона працює у іншого працедавця.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони позивачки та її представника, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що: 
- кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4);
- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);
- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);
- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);
- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77);
- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);
- жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина 2 статті 89).

Судами встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається всіма її учасниками (а тому доказуванню не підлягає) те, що:
-позивачка з вересня 2004 року працювала в середніх навчальних закладах міста Львова на посадах практичного психолога (том 1, а.с. 20);
-у травні 2005 року позивачці було присвоєно кваліфікацію «практичного психолога у закладах освіти» (том 1, а.с. 23);
-27 березня 2009 року позивачці, як практичному психологу навчально-виховного комплексу (гімназії), було встановлено кваліфікаційну категорію «спеціаліст ІІ категорії» (том 1, а.с. 24-25);
-з 2010 року позивачка працювала практичним психологом у відповідача (в Ліцею №15 Львівської міської ради);
-19.03.2019 року позивачці, як практичному психологу Ліцею № 15 Львівської міської ради, було встановлено кваліфікаційну категорію «спеціаліст першої категорії» (том 1, а.с. 32);
-26.03.2024 року рішенням атестаційної комісії І рівня Ліцею №15 Львівської міської ради було визнано, що ОСОБА_1 відповідає займаній посаді та підтверджено їй кваліфікаційну категорію «спеціаліст першої категорії» (том 1, а.с. 32). 

Як також стверджується матеріалами справи, позивачка (як практична психологиня ліцею № 15 ЛМР) наказом Відділу освіти Шевченківського та Залізничного районів Управління освіти Департаменту розвитку Львівської міської ради від 31.05.2024 року відзначалася подякою «за професійну майстерність, вагомий особистий внесок у роботу психологічної служби» (том 1, а.с. 97), а також неодноразово підвищувала свою кваліфікацію, як практичний психолог, про що свідчать отримані нею сертифікати (том 1, а.с. 98-115).
Наказом відповідача від 07 травня 2025 року № 126-к ОСОБА_1 звільнено з посади практичного психолога «у зв`язку з невідповідністю займаній посаді», на підставі п.2 ст. 40 КЗпП України. Наказ мотивований висновком комісії з проведення службового розслідування (протокол № 5 від 06.05.2025 року) (том 1, а.с. 82).
Як вбачається зі згаданого вище протоколу № 5 засідання комісії зі службових розслідувань від 06.05.2025 року (під головуванням директора ліцею Гаврилик Б.Є.), згадана комісія в результаті проведеного нею службового розслідування прийшла до висновку «рекомендувати директору Ліцею № 15 ЛМР ОСОБА_2 прийняти рішення про розірвання трудових відносин із практичним психологом ( ОСОБА_1 ) у зв`язку з виявленою невідповідністю займаній посаді». 
До згаданого вище висновку комісія прийшла на підставі висновків про те, що:
-підстави для виклику 02.05.2025 року у ліцей поліції, який здійснила ОСОБА_1 , були відсутні;
-« ОСОБА_1 продовжує порушувати Посадову інструкцію практичного психолога, Правила внутрішнього трудового розпорядку, чинні норми законодавства, хоча вже була притягнута до відповідальності» (том 1, а.с. 84-90).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці.
Системний аналіз наведеної вище норми свідчить про те, що суд може визнати правильним припинення трудового договору лише в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов`язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров`я або небезпечне для членів трудового колективу, і цього працівника неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу.
Матеріали справи не містять жодних доказів того, що позивачці пропонувалася інша робота – у зв`язку (по версії відповідача) «з недостатньою її кваліфікацією»: представник відповідача (апелянта) змушена була визнати цей факт в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Таким актом національного законодавства України є зокрема Конвенція Міжнародної Організації Праці N 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року N 3933-XII (далі - Конвенція). Згідно із статтею 4 вказаної Конвенції трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.
За змістом пункту 2 статті 9 вказаної Конвенції, щоб тягар доведення необґрунтованого звільнення не лягав лише на працівника, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, правильно виходив із того, що звільнення ОСОБА_1 відбулося з порушенням пункту 2 статті 40 КЗпП України, оскільки відповідачем не доведено належними та допустимими доказами, відповідно до вимогЦПК України, що позивачка не має відповідної кваліфікації, а тому не відповідає займаній посаді.

Відповідно до статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Відтак, законними та обґрунтованими є висновки суду першої інстанції про наявність підстав, передбачених статтею 235 КЗпП України, для стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу, які відповідачем (апелянтом) відповідними розрахунками не спростовано, що є його процесуальним обов`язком.
Інші наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом при ухваленні оскаржуваного рішення було порушено норми матеріального та процесуального права.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, а також правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу Ліцею № 15 Львівської міської ради залишити без задоволення, а рішення Залізничного районного суду міста Львова від 11 листопада 2025 року – без змін. 

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 04 березня 2026 року.

Головуючий:      Цяцяк Р.П.

Судді:        Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.