Справа № 147/1646/25
Провадження № 22-ц/801/191/2026
Категорія: 46
Головуючий у суді 1-ї інстанції Борейко О. Г.
Доповідач:Оніщук В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2026 року	Справа № 147/1646/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Оніщука В. В. (суддя-доповідач),
суддів: Голоти Л. О., Копаничук С. Г.,
з участю секретаря судового засідання Ходакової М. Г., 

учасники справи:
позивачі – ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 ,
відповідач – Акціонерне товариство «Страхова компанія «Країна»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Лабика Руслана Романовича в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , на рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 11 листопада 2025 року, ухвалене у складі судді Борейко О. Г. в залі суду, 

встановив:

Короткий зміст вимог 
У вересні 2025 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , звернулись в суд з позовом до Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 16 березня 2025 року близько 05:25 год. водій ОСОБА_4 , керуючи технічно-справним автобусом «Man Lion’s Coach L», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись автодорогою по вул. Центральній, що у с. Гордіївка Тростянецької ТГ Гайсинського району Вінницької області, допустив наїзд на велосипедиста ОСОБА_5 , який перед початком руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, на велосипеді «Салют» перетинав проїзну частину дороги справа наліво по ходу руху автобуса. 
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_5 був госпіталізований до лікувального закладу, де під час надання медичної допомоги помер. 
За фактом ДТП слідчим управлінням Головного управління Національної поліції у Вінницькій області матеріали про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12025020000000463. 
Згідно із висновком судово-медичної експертизи, проведеної в рамках кримінального провадження №12025020000000463 « у ОСОБА_5 виявлено тілесні ушкодження у вигляді політравми: важкої закритої тупої травми грудей з множинними двобічними переломами ребер, більше зліва і лівої лопатки, з пошкодженням плеври і тканини легенів зліва, крововиливами в плевральні порожнини; закриту тупу травму живота з пошкодженням тканини селезінки, крововиливами в капсули внутрішніх органів, черевну порожнину; синці в лівій потиличній ділянці голови, а також в ділянках грудей, спини, сідниці зліва, правого стегна. Травми такого характеру, які виявлено при судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_5 утворились від дії твердих тупих предметів зі значною силою, та відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, по критерію небезпеки для життя в момент заподіяння (завдання), знаходяться в безпосередньому причинному зв`язку з настанням смерті. Основна травмуюча сила була направлена на задню ліву частину тіла, при цьому мав місце загальний струс тіла. Смерть ОСОБА_5 настала від гострої масивної крововтрати внаслідок тупих важких травм грудей і живота з ушкодженням кісток скелету і внутрішніх органів». 
29 квітня 2025 року постановою слідчого кримінальне провадження №12025020000000463 було закрито у зв`язку з відсутністю в діях водія ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення. Підставою для закриття став висновок судової інженерно-транспортної експертизи від 21 квітня 2025 року, згідно з яким водій не мав технічної можливості уникнути наїзду, а причиною ДТП стало порушення Правил дорожнього руху самим велосипедистом ОСОБА_5 .
В результаті вищевказаного зіткнення та наслідків від нього у вигляді загибелі ОСОБА_5 , його близьким родичам, а саме матері ОСОБА_1 та сину ОСОБА_3 було завдано матеріальної та моральної шкоди, у зв`язку з чим виникло право на її відшкодування за рахунок Відповідача, у розмірі та з підстав викладених нижче.
Станом на дату ДТП цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу марки «Man Lion’s Coach L», державний номерний знак НОМЕР_1 , була застрахована у Відповідача, відповідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №227592493.
Керуючись положеннями Закону України від 21 травня 2024 року №3720-IX «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», 22 травня 2025 року представник позивачів повідомив відповідача про настання страхового випадку та звернувся, в порядку визначеному Законом України від 21 травня 2024 року №3720-IX, із заявою на виплату страхового відшкодування. 
Серед заявлених позивачами до відшкодування вимог, містились: 
- 66 666,67 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, встановленої п. 27.3. ст. 27 Закону №1961-IV, належної матері потерпілого, ОСОБА_1 ; 
- 66 666,67 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, встановленої п. 27.3. ст. 27 Закону №1961-IV, належної синові потерпілого, ОСОБА_3 ; 
- 288 000,00 грн в рахунок відшкодування шкоди пов`язаної із втратою годувальника; 
- 10 400,00 грн в рахунок відшкодування витрат на поховання потерпілого.
У липні 2025 року відповідачем було проведено виплату страхового відшкодування належну позивачам у наступних розмірах: 
- 33 333,33 грн 50% страхового відшкодування моральної шкоди належної матері потерпілого, ОСОБА_1 ; 
- 5 200,00 грн 50% страхового відшкодування витрат на поховання потерпілого; 
- 33 333,33 грн 50% страхового відшкодування моральної шкоди належної синові потерпілого, ОСОБА_3 ; 
- 144 000,00 грн 50% страхового відшкодування шкоди пов`язаної із втратою годувальника, належного синові потерпілого, ОСОБА_3 . 
Підставою для зменшення розміру відшкодування відповідач вказав наявність вини загиблого велосипедиста, у зв`язку з чим поділив розраховану суму шкоди на двох відповідальних осіб. 
Позивачі не погоджуються з таким розрахунком, оскільки закон не передбачає зменшення розміру відшкодування у зв`язку з наявністю вини потерпілого у випадку, коли шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки. 
Саме тому позивачами прийнято рішення про звернення в суд за захистом своїх порушених прав на страхове відшкодування.
Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що потерпілий умисно заподіяв собі шкоди. Тому, виплата відповідачем лише 50% відсотків страхового відшкодування порушує права позивачів, встановлені ст. 25 Закону України від 21 травня 2024 року №3720-IX.
Вважаючи свої права порушеними, позивачі просили суд стягнути з АТ «СК «Країна»:
- на користь ОСОБА_1 33 333,34 грн страхового відшкодування моральної шкоди;
- на користь ОСОБА_6 , яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 33 333,34 грн страхового відшкодування моральної шкоди та 144 000,00 грн страхового відшкодування пов`язаного із втратою годувальника.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 11 листопада 2025 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено.
Суд першої інстанції зазначив, що згідно з копією постанови слідчого відділу СУ ГУНП у Вінницькій області капітана поліції Дикого М. М. від 29 квітня 2025 року про закриття кримінальної справи, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР 16 березня 2025 року за №12025020000000463 за ознаками вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.
Водночас, зі змісту постанови випливає, що у даній дорожній ситуації водій автобуса ОСОБА_7 не мав технічної можливості попередити наїзд на велосипедиста шляхом виконання вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху. У заданій дорожньо-транспортній ситуації, в діях водія автобуса ОСОБА_4 не вбачається невідповідностей вимогам Правил дорожнього руху, які з технічної точки зору перебували б в причинному зв`язку з виникненням події ДТП. 
У цій дорожньо-транспортній ситуації в діях велосипедиста ОСОБА_5 вбачаються невідповідності вимогам п. 10.1 Правил дорожнього руху, які з технічної точки зору перебувають в причинному зв`язку з виникненням події даної ДТП. 
Таким чином у ході досудового розслідування встановлено, що велосипедист ОСОБА_5 загинув по власній недбалості та необережності, в результаті грубого порушення вимог ПДР України. Підстав для притягнення до відповідальності інших осіб немає.
Разом з тим, у даній постанові відсутня інформація про умисел потерпілого, тобто усвідомлене бажання заподіяти шкоду - спричинити ДТП та про обставини непереборної сили.
Такі обставини (умисел потерпілого або ж непереборна сила) не доведені також відповідачем, а тому відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки за встановлених судом обставин не виключається.
Виходячи із встановлених фактичних обставин справи, суд дійшов висновку, що позивачам володільцем джерела підвищеної небезпеки була завдана шкода (пов`язана із смертю потерпілого).
Виникненню вказаної шкоди сприяла груба необережність потерпілого, який не впевнився у відсутності безпеки для себе та інших учасників руху, перебував на проїжджій частині автодороги, що в сукупності і призвело до наїзду на нього автомобіля.
За вказаних обставин, при вирішенні питання про розмір відшкодування шкоди, завданої володільцем джерела підвищеної небезпеки, наявні підстави для зменшення її розміру на підставі частини другої статті 1193 ЦК України.
Таким чином, при розрахунку суми страхової виплати суд вважає обґрунтованим поділ відповідальності між водієм ОСОБА_7 та загиблим велосипедистом ОСОБА_5 .
Отже, загальна сума страхового відшкодування становить по 33 333,33 грн в якості відшкодування моральної шкоди та 144 000,00 грн відшкодування шкоди пов`язаної з втратою годувальника, яка виплачена позивачам у повному обсязі.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погодившись із таким рішенням, представник позивачів подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю, а також стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 9 103,75 грн, а на користь ОСОБА_2 48 428,25 грн понесених витрат на правничу допомогу.

Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 01 грудня 2025 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя – Оніщук В. В., судді: Голота Л. О., Копаничук С. Г.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 04 грудня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу. 
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 16 грудня 2025 року справу призначено до розгляду на 22 січня 2026 року о 10 год 50 хв.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 22 січня 2026 року у розгляді справи оголошено перерву до 05.02.2026 року о 10 год. 30 хв., строк розгляду апеляційної скарги продовжено на п`ятнадцять днів.
Оголошення судового рішення призначено на 12.02.2026 року о 10 год. 40 хв.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Доводи апеляційної скарги зводяться до доводів позовної заяви.
Також адвокат звертає увагу на положення ч. 3 ст. 1193 ЦК України, якою встановлено, що вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання.
Таким чином, ч. 2 ст. 1193 ЦК України підлягає застосуванню лише до моральної шкоди за наступних умов: наявність грубої необережності потерпілого; необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди; розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
В судовому засіданні представник позивачів апеляційну скаргу підтримав з посиланням на викладені у ній підстави.
Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечував.

Фактичні обставини справи, встановлені судом
ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (помер ІНФОРМАЦІЯ_2 – зворот а. с. 32) є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 (а. с. 32).
ОСОБА_5 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 (зворот а. с. 34).
Відповідно до витягу з ЄРДР 16 березня 2025 року було зареєстровано кримінальне провадження №12025020000000463 за ч. 2 ст. 186 КК України: 16.03.2025 близько 05:25 год. водій ОСОБА_4 , керуючи автобусом «Man Lion’s Coach L», державний номерний знак НОМЕР_1 рухаючись по вул. Центральній, що у с. Гордіївка Гайсинського району Вінницької області, допустив наїзд на велосипедиста ОСОБА_5 , який на велосипеді «Салют», справа наліво по ходу руху автобуса перетинав проїзну частину дороги. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди велосипедист ОСОБА_5 був госпіталізований до лікувального закладу, де під час надання медичної допомоги помер (а. с. 15). 
ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 (а. с. 30) та лікарським свідоцтвом про смерть (зворот а. с. 30-31).
Висновком судово-медичної експертизи, проведеної в рамках кримінального провадження №12025020000000463 у ОСОБА_5 виявлено тілесні ушкодження у вигляді політравми: важкої закритої тупої травми грудей з множинними двобічними переломами ребер, більше зліва і лівої лопатки, з пошкодженням плеври і тканини легенів зліва, крововиливами в плевральні порожнини; закриту тупу травму живота з пошкодженням тканини селезінки, крововиливами в капсули внутрішніх органів, черевну порожнину; синці в лівій потиличній ділянці голови, а також в ділянках грудей, спини, сідниці зліва, правого стегна. Травми такого характеру, які виявлено при судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_5 утворились від дії твердих тупих предметів зі значною силою, та відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, по критерію небезпеки для життя в момент заподіяння (завдання), знаходяться в безпосередньому причинному зв`язку з настанням смерті. Основна травмуюча сила була направлена на задню ліву частину тіла, при цьому мав місце загальний струс тіла. Смерть ОСОБА_5 настала від гострої масивної крововтрати внаслідок тупих важких травм грудей і живота з ушкодженням кісток скелету і внутрішніх органів (а. с. 22-23).
Відповідно до висновку судової інженерно-транспортної експертизи від 21 квітня 2025 року водій ОСОБА_4 не мав технічної можливості уникнути наїзду, а причиною ДТП стало порушення Правил дорожнього руху самим велосипедистом ОСОБА_5 (зворот а. с. 26-27). 
29 квітня 2025 року постановою слідчого кримінальне провадження №12025020000000463 було закрито у зв`язку з відсутністю в діях водія ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення (а. с. 28-29). 
Станом на дату ДТП цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу марки «Man Lion’s Coach L», державний номерний знак НОМЕР_1 , була застрахована у АТ «СК «Країна», відповідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №227592493 від 06 березня 2025 року. відповідно до полісу розмір страхової суми за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю потерпілих осіб, на один страховий випадок незалежно від кількості потерпілих осіб становить 5 000 000 грн, на одну потерпілу особу становить 500 000 грн (зворот а. с. 41, 78).
Сторонами не заперечується, що у липні 2025 року відповідачем було проведено виплату страхового відшкодування належну позивачам у наступних розмірах: 
- 33 333,33 грн 50% страхового відшкодування моральної шкоди належної матері потерпілого, ОСОБА_1 ; 
- 5 200,00 грн 50% страхового відшкодування витрат на поховання потерпілого; 
- 33 333,33 грн 50% страхового відшкодування моральної шкоди належної синові потерпілого, ОСОБА_3 ; 
- 144 000,00 грн 50% страхового відшкодування шкоди пов`язаної із втратою годувальника, належного синові потерпілого, ОСОБА_3 . 

Позиція суду апеляційної інстанції
Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на момент вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Указаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.
Статтею 1187 ЦК України передбачено об`єктивну (безвинну) цивільно-правову відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки за шкоду, яка завдана внаслідок його експлуатації третій особі.
Так, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно до частини п`ятої статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що на відповідача покладено обов`язок довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, спричинена внаслідок дії непереборної сили або умислу потерпілого, тобто не з вини відповідача. Разом із тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела.
За загальним правилом обов`язок відшкодувати завдану шкоду джерелом підвищеної небезпеки покладається на володільця джерела.
Верховний Суд у своїх постановах від 05 грудня 2018 року у справі №757/59802/16-ц, від 10 січня 2019 року у справі №500/2095/15-ц зробив висновок, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела, а завдана ним шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, у тому числі якщо шкоду завдано смертю фізичної особи. 
Правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок.
Згідно зі статтею 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц вказано, що у разі якщо деліктні відносини поєдналися з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Такий страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у порядку, передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Відповідно до ст. 4 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» предметом договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є передача страхувальником за плату ризику, пов`язаного з об`єктом страхування, страховику на умовах, визначених цим Законом. Об`єктом страхування за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є відповідальність за шкоду, заподіяну внаслідок використання забезпеченого транспортного засобу особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, життю, здоров`ю та/або майну потерпілих осіб внаслідок настання страхового випадку.
Страховим випадком за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є дорожньо-транспортна пригода за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої у особи, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, виник обов`язок відшкодувати шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілих осіб (ст. 5 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Відповідно до положень ст. 25 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик, а у випадках, передбачених частиною першою та пунктом 3 частини другої статті 43 цього Закону, - МТСБУ, у разі смерті потерпілої фізичної особи здійснює страхову (регламентну) виплату у зв`язку із втратою годувальника кожній особі, яка відповідно до Цивільного кодексу України в частині відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, та з урахуванням положень Сімейного кодексу України має право на таке відшкодування, у розмірі, що розраховується відповідно до Цивільного кодексу України в частині відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого.
Страхова (регламентна) виплата у зв`язку із втратою годувальника кожній особі, яка має право на таку виплату, здійснюється у формі ануїтету - рівномірними послідовними щомісячними виплатами, якщо іншу періодичність виплат не узгоджено особою, яка має право на таку страхову (регламентну) виплату, і страховиком (МТСБУ), протягом дії такого права та не підлягає подальшому перерахунку.
Загальний мінімальний розмір страхової (регламентної) виплати особам, які перебували на утриманні одного померлого, за весь період її отримання не може становити менше 36 розмірів мінімальної місячної заробітної плати, встановленої законом на дату настання страхового випадку.
Страхова виплата у зв`язку із смертю потерпілої фізичної особи у мінімальному розмірі, передбаченому абзацом третім цієї частини, за письмовими зверненнями осіб, які мають право на отримання відшкодування у зв`язку із втратою годувальника, здійснюється одноразово.
Страховик, а у випадках, передбачених частиною першою та пунктом 3 частини другої статті 43 цього Закону, - МТСБУ, відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю потерпілої фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим).
Загальний розмір таких страхових (регламентних) виплат зазначеним особам стосовно одного померлого становить 25 розмірів мінімальної місячної заробітної плати, встановленої законом на дату настання страхового випадку, і виплачується таким особам у рівних частинах.
Страховик (МТСБУ) здійснює страхову (регламентну) виплату особі, яка здійснила витрати на поховання та/або спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання йому документів на підтвердження таких фактів та витрат. Загальний розмір такої виплати стосовно одного померлого не може перевищувати 12 розмірів мінімальної місячної заробітної плати, встановленої законом на дату настання страхового випадку, і не залежить від сум, отриманих особою за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням та соціальним забезпеченням.
Із матеріалів справи встановлено, що внаслідок ДТП, яке відбулося 16 березня 2025 року між транспортним засобом під керуванням ОСОБА_4 та велосипедистом ОСОБА_5 , загинув ОСОБА_5 , який є сином позивачки ОСОБА_1 та батьком неповнолітнього ОСОБА_3 , в інтересах якого діє його мати ОСОБА_2 .
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що відповідальність за шкоду заподіяну джерелом підвищеної небезпеки у вказаній ДТП, покладається на водія транспортного засобу, за участю якого відбулась дорожньо-транспортна пригода, а у даному випадку на страховика забезпеченого транспортного засобу – відповідача.
Згідно із ч. 2 ст. 1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.
Володілець джерела підвищеної небезпеки може бути звільнений судом від відповідальності у двох випадках: якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок дії непереборної сили або умислу потерпілого.
У першому випадку слід довести: наявність обставин непереборної сили; її надзвичайний характер; неможливість попередити за даних умов; причинний зв`язок між даною обставиною і завданою шкодою.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 263 ЦК України непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за таких умов подія.
Непереборна сила – це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди; подія, яка не повинна бути причинно пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки. Шкідливі властивості самого джерела підвищеної небезпеки непереборною силою не є.
Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 24 листопада 2021 року у справі № 342/709/20 та від 06 липня 2022 року у справі № 442/3107/21.
Верховний Суд у постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 450/4163/18 зазначив, що особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Разом із цим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. У той же час, чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності в частині відшкодування моральної шкоди власника джерела підвищеної небезпеки, як вина потерпілого.
Відповідно до частини ч. 2 ст. 1193 ЦК України якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.
Груба необережність потерпілого є підставою тільки для зменшення розміру відшкодування потерпілому за рахунок володільця джерела підвищеної небезпеки, однак не тягне за собою відповідальності потерпілого за заподіяння шкоди транспортному засобу. Отже, суд може зменшити розмір шкоди на підставі частини другої статті 1193 ЦК України в разі встановлення, що виникненню вказаної шкоди сприяла груба необережність потерпілого.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі №445/370/19.
Положення ст. 193 ЦК України є загальною нормою права, а ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є спеціальним нормативно-правовим актом, і вимоги саме цього нормативного акту повинні бути застосовані до правовідносин, що склалися між сторонами у справі.
У відповідності до ч. 5 ст. 34 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», на яку покликався відповідач, у разі якщо відповідальними за заподіяння шкоди взаємопов`язаними, спільними діями є декілька осіб, розмір страхової (регламентної) виплати за кожну з таких осіб визначається страховиком, якому подано заяву про страхову виплату, а в разі подання заяви про регламентну виплату - МТСБУ, шляхом поділу розміру заподіяної шкоди пропорційно до кількості таких осіб.
Представник позивачів у встановленому законом порядку звернувся до страховика водія транспортного засобу, із заявами про виплату страхового відшкодування.
Загальний розмір страхового відшкодування внаслідок смерті потерпілого ОСОБА_5 , був розрахований страховиком шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість відповідальних осіб, тобто на два. 
Як видно із розрахунків шкоди розмір належної до відшкодування страхової виплати був зменшений страховиком удвічі, із посиланням на рівний ступінь відповідальності водія застрахованого транспортного засобу та загиблого потерпілого ОСОБА_5 .
Водночас апеляційний суд зауважує, що для форми вини у вигляді грубої необережності потерпілого характерно, що особа передбачала можливість настання негативних наслідків своєї поведінки, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості таких наслідків, хоч повинна була або могла їх передбачити. В будь-якому випадку оцінку поведінки потерпілого щодо наявності вини у формі грубої необережності здійснює суд, приймаючи рішення по справі. Презумпції вини потерпілого не існує. Вина останнього повинна бути доведена завдавачем шкоди (відповідальною особою).
Враховуючи встановлені обставини справи, на переконання колегії суддів, зменшення страхової виплати страховиком без доведення вини потерпілого є безпідставним, а суд першої інстанції дійшов передчасного висновку, що встановлений законом гарантований загальний розмір страхового відшкодування моральної шкоди міг бути зменшений страховиком.
Окрім того суд першої інстанції не звернув уваги на те, що згідно ч. 3 ст. 1193 ЦК України вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання.
Апеляційний суд констатує, що заявлена у позові сума страхового відшкодування (з урахуванням виплаченої) не перевищує ліміт відповідальності, визначений у страховому полісі у розмірі 500 000 на одну загиблу особу, а тому зменшивши страхову виплату, страховик порушив вимоги закону.
Таким чином, колегія суддів вважає доведеним з сторони позивачів наявність у них права на отримання страхового відшкодування за завдання їм моральної шкоди у зв`язку з смертю їх близького родича в ДТП та відшкодування у зв`язку із втратою годувальника у заявленому розмірі.
Протилежне рішення суду суперечитиме завданню цивільного судочинства, яке полягає у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді і вирішенні цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Отже, доводи апеляційної скарги знайшли підтвердження під час апеляційного перегляду справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. 
Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового про задоволення позову у повному обсязі.

Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки вимоги позовної заяви та апеляційної скарги підлягають задоволенню, а позивачі звільнені від сплати судового збору на підставі п. 2 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», з АТ «СК «Країна» на користь держави слід стягнути судові витрати зі сплати судового збору у загальному розмірі 5 266,68 грн (за подання позовної заяви – 210 666,68 грн х 1 % = 2 106,67 грн; за подання апеляційної скарги – 2 106,67 грн х 150% = 3 160,01 грн).
У апеляційні скарзі адвокат Лабик Р. Р. просив суд стягнути з відповідача судові витрати на правничу допомогу, понесені позивачами у суді першої та апеляційної інстанції пропорційно до заявлених позовних вимог: 9 101,56 грн на користь ОСОБА_1 та 48 430,44 грн на користь ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , що разом становить 57 532 грн. 
При цьому суд звертає увагу на невідповідність розміру таких витрат, зазначеному у прохальній частині апеляційної скарги, їх розміру, зазначеному у мотивувальній частині апеляційної скарги (9 103,75 грн на користь ОСОБА_1 та 48 428,25 грн на користь ОСОБА_2 , що не є пропорційним до позовних вимог позивачів у розмірі 15,82 % та 84,18 %).
Дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до таких висновків.
Згідно із ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу. 
Відповідно до статті 133 ЦПК України, витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно вимог ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У ч. 3 ст. 137 ЦПК України зазначено, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).
Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі №925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі №317/1209/19 (провадження №61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі №554/2586/16-ц (провадження №61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі №753/1203/18 (провадження №61-44217св18).
Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 №23рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу – це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №910/12876/19).
Із матеріалів справи вбачається, що інтереси позивачів під час розгляду справи представляв адвокат Лабик Р. Р. на підставі договорів про надання правової допомоги № Ж1435/93922884 та № Ж1435/93922884 від 16 травня 2025 року та ордерів (а. с. 156-163).
Про намір стягнення судових витрат на правничу допомогу адвокат заявляв у позовній заяві та у апеляційній скарзі, отже, строк на подання заяви про стягнення витрат на правничу допомогу не пропущений.
На підтвердження понесених відповідачем витрат на правничу допомогу у розмірі 57 532 грн адвокат Лабик Р. Р. надав витяг з договору про надання правової допомоги № б/н від 16 травня 2025 року, детальний опис робіт (наданих послуг), відповідно до якого адвокат надав такі послуги: 
1. Консультації. Консультація Клієнта щодо порядку, строків та можливих наслідків подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого – тривалість 1 год, вартістю 3 028 грн. 
2. Підготовчі дії спрямовані на подання позовної заяви в суд – тривалість 3 год, вартість 9 084 грн. Вказані дії складаються : 
2.1. з`ясування чи мали місце обставини (факти), про які вказує Клієнт, та якими доказами вони підтверджуються; 
2.2. з`ясування чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 
2.3. визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин; 
2.4. визначення правової норми, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин з урахуванням висновків щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду; 
2.5. збір необхідних доказів для підтвердження позовних вимог; 
2.6. аналіз судової практики; 
2.7. подання адвокатських запитів про витребування доказів. 
3. Підготовка та подання позовної заяви в суд – тривалість 4 год, вартість 12 112 грн. Вказані дії складаються з: 
3.1. визначення підсудності розгляду позовної заяви; 
3.2. визначення складу учасників судового процесу; 
3.3. розрахунок ціни позову та складення обґрунтованого розрахунку сум, що стягуються; 
3.4. складання розрахунку судових витрат, які були понесені; 
3.5. написання позовної заяви з обґрунтуванням позовних вимог та доказів, що їх підтверджують; 
3.6. копіювання та додавання до позовної заяви копії всіх документів та доказів на підтвердження позовних вимог; 
3.7. копіювання позовної заяви та всіх документів, що до неї додаються, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб; 
3.8. надсилання, засобами поштового зв`язку, позовної заяви з доданими до неї документами в суд. 
4. Судовий розгляд справи – тривалість 3 год, вартість 9 084 грн. Вказані дії складаються з: 
4.1. підготовка та подання в суд відповіді на відзив. 3028,00 грн. 
5. Оскарження рішення суду першої інстанції – тривалість 8 год, 24 224 грн. Вказані дії складаються з: 
5.1. Консультація Клієнта щодо порядку, строків та можливих наслідків оскарження рішення суду першої інстанції; 
5.2. з`ясування чи мали місце обставини (факти), про які вказує суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, та якими доказами вони підтверджуються; 
5.3. з`ясування чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, проте судом не були взяті до уваги; 
5.4. з`ясування наявності неправильного визначення правовідносин відповідно до встановлених судом обставин;
5.5. з`ясування норми, наявності неправильного визначення судом правової яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин з врахуванням висновків щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду; 
5.6. встановлення дати отримання оскаржуваного рішення суду Клієнтом; 
5.7. аналіз судової практики по аналогічних спорах; 
5.8. визначення суду, до якого подається скарга; 
5.9. визначення складу учасників судового процесу: 
5.10. складання розрахунку судових витрат, які були понесені та які планує понести Клієнт під час розгляду справи в апеляційному суді; 
5.11. написання апеляційної скарги з обґрунтуванням незаконності та необґрунтованості оскаржуваного рішення;
5.12. з`ясування підстав для звільнення від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду: 
5.13. збір доказів, що підтверджують дату отримання копії оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції; 
5.14. подання апеляційної скарги з доданими до неї документами в суд.
Вартість наданих послуг складає 57 532 грн, кількість годин – 19 год.
На підтвердження оплати вказаної суми надано відповідний прибутковий касовий ордер від 20 січня 2026 року.
Також до заяви про стягнення судових витрат було долучено докази її надсилання відповідачу. 
За змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України).
У розумінні положень частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. 
Відповідач заперечував проти заявленого розміру витрат на правничу допомогу, посилаючись на їх неспівмірність.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що у детальному описі виконаних робіт адвокат зазначив послуги, які по суті не є правничою допомого, зокрема, складання розрахунку судових витрат, які були понесені; копіювання та додавання до позовної заяви копій всіх документів та доказів на підтвердження позовних вимог; копіювання позовної заяви та всіх документів, що до неї додаються, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб; надсилання, засобами поштового зв`язку позовної заяви з доданими до неї документами в суд; визначення суду, до якого подається апеляційна скарга; визначення складу учасників судового процесу (в суді апеляційної інстанції); складання розрахунку судових витрат, які були понесені та які планує понести Клієнт під час розгляду справи в апеляційному суді; з`ясування підстав для звільнення від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду (в суді апеляційної інстанції); збір доказів, що підтверджують дату отримання копії оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції; подання апеляційної скарги з доданими до неї документами в суд.
Враховуючи викладене, керуючись у тому числі такими критеріями, як обґрунтованість та пропорційність до предмета спору, а також враховуючи критерій розумності розміру судових витрат на правничу допомогу, виходячи з конкретних обставин справи, враховуючи заперечення відповідача проти заявленого розміру витрат, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зменшення заявленого розміру витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачами у зв`язку із судовим розглядом справи, які підлягають стягненню з АТ «СК «Країна», на 50%, що є достатнім та підтвердженим належними та допустимими доказами.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Лабика Руслана Романовича в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 задовольнити.
Рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 11 листопада 2025 року скасувати та ухвалити нове.
Позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , до Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, задовольнити.
Стягнути з Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування моральної шкоди, завданої смертю потерпілого ОСОБА_5 , у розмірі 33 333,34 грн (тридцять три тисячі триста тридцять три грн 34 коп.).
Стягнути з Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 550,78 грн (чотири тисячі п`ятсот п`ятдесят грн 78 коп.).
Стягнути з Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» на користь ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , страхове відшкодування моральної шкоди, завданої смертю потерпілого ОСОБА_5 , у розмірі 33 333,34 грн (тридцять три тисячі триста тридцять три грн 34 коп.) та страхове відшкодування шкоди, у зв`язку із втратою годувальника у розмірі 144 000 грн (сто сорок чотири тисячі), що разом становить 177 333,34 грн (сто сімдесят сім тисяч триста тридцять грн 33 коп.).
Стягнути з Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» на користь ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , понесені нею судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 24 215,22 грн (двадцять чотири тисячі двісті п`ятнадцять грн 22 коп.).
Стягнути з Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» на користь держави 5 266,68 грн (п`ять тисяч двісті шістдесят шість тисяч 68 коп.) судового збору за розгляд справи судами першої та апеляційної інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий           В. В. Оніщук

Судді          Л. О. Голота

С. Г. Копаничук