Справа № 175/2102/25
Провадження № 2/175/480/25
РІШЕННЯ 
Іменем України
"06" квітня 2026 р. с-ще Слобожанське

Дніпровський районний суд Дніпропетровської області у складі: 
головуючого - судді Білоусової О.М.,
за участю секретаря судового засідання – Яшиної М.В.,
представника позивача – адвоката Савченко В.П.,
відповідача – ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в с-щі Слобожанське в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Садівничого товариства «Славутич» прокуратури Дніпропетровської області до ОСОБА_1 , третя особа: державний реєстратор відділу державної реєстрації Виконавчого комітету Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області Криворучко Тетяна Олександрівна про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Садівничого товариства «Славутич» прокуратури Дніпропетровської області, третя особа: державний реєстратор відділу державної реєстрації Виконавчого комітету Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області Криворучко Тетяна Олександрівна про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, та повернення його власнику,
ВСТАНОВИВ:
Представник позивача звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа: державний реєстратор відділу державної реєстрації Виконавчого комітету Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області Криворучко Тетяна Олександрівна про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, в якій просить скасувати рішення державного реєстратора Криворучко Т.О. від 27.09.2023 року про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку кадастровий номер: 1221484000:01:068:0451 площею 0,075 га, винесене на підставі виданого Любимівською сільською Радою народних депутатів Дніпропетровського району Дніпропетровської області Державного акту на право приватної власності на землю ІІ-ДП №081473. 
В обґрунтування якого вказує на те, що 25 вересня 2023 року в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснена державна реєстрація права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0.0575 га, кадастровий номер 1221484000:01:068:0451, яка перебуває у постійному користуванні садівничого товариства «Славутич» прокуратури Дніпропетровської області для заняття садівництвом. Вказує, що реєстрація права власності ОСОБА_1 на указану земельну ділянку створює юридичну перешкоду товариству щодо її використовувати для загальних потреб товариства.
Зазначає, що підставою ухвалення державним реєстратором рішення про реєстрацію права власності відповідача на земельну ділянку указаний Державний акт на право приватної власності на землю, серія та номер: ІІ-ДП Дн 081473 від 25.07.1996 року, виданий ОСОБА_1 Любимівською сільською Радою народних депутатів Дніпропетровського Дніпропетровської області. Проте, указаним у Державному акті рішенням сесії Любимівської сільської Ради народних депутатів від 17.12. 1993 року земельна ділянка у приватну власність членам садівничого товариства «Славутич» в тому числі ОСОБА_1 не надавалася, що підтверджується матеріалами указаної сесії та листами архівного відділу Дніпропетровської районної державної адміністрації. Отже, земельну ділянку надано відповідачу у власність на підставі рішення органу місцевого самоврядування від 17.12.1993 року, яке не ухвалювалося.
За обставин вказаних у позовній заяві, вважає, що державний акт ІІ-ДП Дн 081473 від 25.07.1996 року не являвся законною підставою для ухвалення державним реєстратором відділу державної реєстрації Виконавчого комітету Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області Криворучко Тетяною Олександрівною рішення про реєстрацію права класності ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку. Відтак, указане рішення державного реєстратора про право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,0575 га, кадастровий номер 1221484000:01:068:0451, індексний номер:69476879 від 27.09.2023 р. є протиправним та підлягає скасуванню.
Відповідач подавав до суду відзив, в якому заперечував проти позовних вимог, вказував, що позивачем не надано жодних доказів порушення прав юридичної особи та усіх членів на володіння та користування земельною ділянкою № НОМЕР_1 . Вимоги позивача щодо визнання скасування рішення державного реєстратора Криворучко Т.О. від 27.09.2023 року про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку є безпідставними та необґрунтованими. Зазначає про недостовірність інформації архівного відділу. З огляду на викладене у відзиві просить відмовити у задоволенні позовних вимог.
Представником позивача було подано відповідь на відзив, в якому вказано, що доводи про неправомірність використання позивачем найменування держаного органу Дніпропетровської обласної прокуратури у назві товариства є безпідставними, оскільки це не є предметом спору у даній справі. Також зазначив, що необхідною передумовою виникнення права приватної власності на земельну ділянку має бути рішення про передачу у приватну власність цієї ділянки, прийняте відповідним органом виконавчої влади чи органом місцевого самоврядування, які діють від імені власника. Відсутність такого рішення держави в особі уповноваженого органу означає, що передачі земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_1 не відбулося. З огляду на викладене у відповіді на відзив, вважав, що наведені позивачем доводи не мають значення для вирішення спору.
Відповідач подавав до суду заперечення, в яких вказував, що позивачем не надано жодних доказів порушення прав юридичної особи та усіх членів на володіння та користування земельною ділянкою № НОМЕР_1 . З огляду на викладене у запереченні просить відмовити у задоволенні позовних вимог.
Ухвалою суду від 05.11.2025 року було прийнято до свого провадження зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до Садівничого товариства «Славутич» прокуратури Дніпропетровської області, третя особа: державний реєстратор відділу державної реєстрації Виконавчого комітету Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області Криворучко Тетяна Олександрівна, про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, та повернення його власнику, та об`єднано в одне провадження із первісним позовом з присвоєнням справі № 175/2102/25.
В обґрунтування якого відповідач вказував на те, що державний акт на право приватної власності на землю ІІ-ДП №081473, виданий головою Любимівської сільської ради народних депутатів від 25.07.1996 року, на підставі законного рішення XV сесії ХХІ скликання Любимівської сільської ради народних депутатів від 17.12.1993 року, яким ОСОБА_1 передано у приватну власність земельну ділянку 0,0590 га. А земельна ділянка за позивачем у порядку встановленому законом набута не була, а тому є самовільно зайнятою. Просив суд усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, звільнити самовільно зайняту земельну ділянку і дачний будинок, та повернути їх власнику, тобто ОСОБА_1 .
Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підримав, просив задовольнити, навдав пояснення щодо позову. В задоволенні зустрічного позову просив відмовити, зазначивши свої заперечення. 
Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив в задоволенні позову відмовити, надавши пояснення. Зустрічний позов просив задовольнити, надавши пояснення щодо зучтрічних позовних вимог. 
Третя особа у судове засідання не з`явилась, про місце, час та дату розгляду справи був повідомлена належним чином, заяв не подавала.
Суд, заслухавши учасників судового провадження, дослідивши письмові докази, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги та зустрічний позов не підлягають до задоволення з таких підстав.
Судом встановлено, що 12.01.1988 року протоколом №1 зборів членів садового товариства затверджено список членів садового товариства. Даний список складався з 100 осіб. 
Відповідно до рішення виконавчого комітету Ради народних депутатів №49/І від 26.02.1988 року, виконавчий комітет народних депутатів вирішив відвести земельні ділянки у постійне користування загальною площею 140,5 га, з них: прокуратурі Дніпропетровської області 5,0 га. 
Згідно державного акту на право користування землею Б №020957, виданий головою виконавчого комітету ради депутатів трудящих 1988 року, прокуратурі Дніпропетровської області видано державний акт на безстрокове і безоплатне користування землею 5,0 га в межах згідно з планом землекористування. Земля надана для розміщення колективного саду. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право користування землею за №242 від 29.03.1988 року. 
05.02.1998 року загальними зборами членів садового товариства «Славутич» затверджено статут садового товариства «Славутич» прокуратури Дніпропетровської області, який перереєстрованій розпорядженням Голови Дніпропетровської районної ради Дніпропетровської області від 16.03.1998 року № 80/1-р.
Згідно п. 1 вищевказаного Статуту, працівники прокуратури області добровільно об`єднуються в садове товариство «Славутич» для організації колективного саду на земельній ділянці, відведеній у безстрокове і безоплатне користування рішенням виконкому Дніпропетровської районної Ради народних депутатів №49 від 26.02.1988 року, загальною площею 5,0 га, за адресою: с. Любимівка Дніпропетровського району, з кількістю ділянок 83, розміром по 600 кв. м.
Згідно з виписки з рішення XV сесії ХХІ скликання Любимівської сільської ради народних депутатів від 17.12.1993 року, ОСОБА_1 , члену садівничого товариства «Славутич» передано безоплатно в приватну власність у постійне користування земельну ділянку у кількості 0,06 га. 
Відповідно до державного акту на право приватної власності на землю ІІ-ДП №081473, виданого головою Любимівської сільської ради народних депутатів від 25.07.1996 року, на підставі рішення XV сесії ХХІ скликання Любимівської сільської ради народних депутатів від 17.12.1993 року, ОСОБА_1 передано у приватну власність земельну ділянку 0,0590 га в межах згідно з планом. Земельна ділянка розташована на території садівничого товариства «Славутич». Акт зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №7311. 
09.06.2017 року адвокатом Міняйло В.О. було направлено адвокатський запит до Дніпропетровської районної державної адміністрації щодо надання виписки з рішення Любимівської сільської ради від 17.12.1993 року щодо передачі безоплатно у приватну власність земельних ділянок № НОМЕР_2 та № НОМЕР_1 для дачного будівництва і садівництва членам садового товариства «Славутич» прокуратури Дніпропетровської області, площею 0,06 га. 
Згідно відповіді начальника архівного відділу Дніпровської районної державної адміністрації від 16.06.2017 року №11-209-2017, по протоколу 15 сесії 21 скликання Любимівської сільської ради народних депутатів Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 17.12.1993 року, рішення про передачу земельних ділянок у приватну власність членам садового товариства «Славутич» немає. По протоколу вищезазначеної сесії в черзі денній дане питання не розглядалося. Інших документів на підставі яких був виданий державний акт на право приватної власності на землю в архівному відділі немає. 
03.0.2017 року за вих.№ 475 Любимівська сільська рада Дніпровського району Дніпропетровської області вдруге повідомила, що всі рішення сесій та виконкомів з додатками до 01.01.2016 року передані до архівного відділу Дніпровського району. 
Листом начальника архівного відділу Дніпровської районної державної адміністрації від 31.07.2017 року №11-260-2017, повідомлено вдруге, що по протоколу 15 сесії 21 скликання Любимівської сільської Ради народних депутатів Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 17.12.1993 року рішення щодо передачі безоплатно в приватну власність земельних ділянок для дачного будівництва і садівництва членам садового товариства «Славутич» прокуратури Дніпропетровської області немає. По протоколу вищезазначеної сесії в черзі денній дане питання не розглядалося.
Також повідомлено, що додатки, а саме: Державні акти на право приватної власності на землю, Акт встановлення меж земельної ділянки, що передається у приватну власність, План земельної ділянки, що передається у приватну власність, рішення органів садового товариства «Славутич» на державне зберігання до архівного відділу не передавалися. Архівним відділом додатково проглянуто протоколи сесій та засідань виконкому Любиміськї сільської Ради народних депутатів Дніпропетровського району Дніпропетровської області за період з 1993 по 1996 рік включно. Рішення щодо передачі безоплатно в приватну власність земельних ділянок для дачного будівництва і садівництва членам садового товариства «Славутич» прокуратури Дніпропетровської області немає.
Листом начальника архівного відділу Дніпровської районної державної адміністрації від 13.07.2020 року №189/07/03-20, надано також архівний витяг з протоколу 15 сесії ХХІ скликання Любимівської сільської ради народних депутатів від 17.12.1993 року, з якого вбачається, що рішення щодо передачі безоплатно в приватну власність земельних ділянок для дачного будівництва і садівництва членам садового товариства «Славутич» прокуратури Дніпропетровської області немає та по витягу з протоколу вищезазначеної сесії в черзі денній дане питання не розглядалося.
Згідно інформаційної довідки із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №406528856 від 04.12.2024 року, підставою внесення запису про право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,0575 га, кадастровий номер 1221484000:01:068:0451, являлось рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 69476879 від 27.09.2023 р. державного реєстратора Криворучко Тетяни Олександрівни, Виконавчий комітет Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області. Підставою ухвалення державним реєстратором рішення про реєстрацію права власності відповідача на земельну ділянку указаний Державний акт на право приватної власності на землю, серія та номер: ПІ-ДП Дн 081473 від 25.07.1996 року, виданий ОСОБА_1 Любимівською сільською Радою народних депутатів Дніпропетровського Дніпропетровської області.

Щодо позовних вимог Садівничого товариства «Славутич» прокуратури Дніпропетровської області, суд зазначає наступне.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного прав.
Суд звертає увагу на те, що на час набуття земельної ділянки відповідачем, діяв Земельний Кодекс УРСР у редакції від 18.12.1990 року, який введено в дію з 15.03.1991року.
Положеннями статей 6, 67 ЗК УРСР передбачено, що громадяни України ведення селянського (фермерського господарства); ведення особистого підсобногогосподарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель; садівництва; дачного і гаражного будівництва; традиційних народних промислів; уразі одержання у спадщину жилого будинку або його придбання. Порядок успадковування права володіння земельною ділянкою визначається цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються у власність земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків, господарських будівель, гаражів і дач.
Стаття 57 ЗК УРСР передбачає, що для ведення колективного садівництва кооперативам громадян Української РСР за рішенням сільської, селищної, районної, міської Ради народних депутатів надаються земельні ділянки, розмір яких не повинен перевищувати 0,12 гектара на одного члена кооперативу. Громадянам можуть надаватися земельні ділянки для індивідуального садівництва. Розмір цих ділянок не повиненперевищувати 0,12 гектара. Громадянам, які мають у володінні земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства, дачного будівництва, земельні ділянки для ведення садівництва не надаються. 
Підстава для надання земель передбачена у ст. 17 ЗК УРСР, так, надання земельних ділянок у володіння або користування здійснюється в порядку відведення. Відведення земельних ділянок провадиться на підставі рішення відповідної Ради народних депутатів. У рішеннях про надання земельних ділянок у володіння або користування зазначається мета, для якої вони відводяться. Порядок вирішення питань про надання земельних ділянок у володіння або користування встановлюється Верховною Радою Української РСР. 
Статтею 23 ЗК УРСР визначено, що право власності на землю посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.
Судом встановлено, що земельна ділянка площею 0,0590 га передавалася відповідачу у приватну власність на підставі рішення XV сесії ХХІ скликання Любимівської сільської ради народних депутатів від 17.12.1993 року.
Проте згідно листів, наданих на адвокатські запити та згідно матеріалів XV сесії ХХІ скликання Любимівської сільської ради народних депутатів від 17.12.1993 року рішення щодо передачі безоплатно у приватну власність земельних ділянок для садівництва і дачного будівництва членам СТ «Славутич» прокуратури Дніпропетровської області відсутнє. Суд звертає увагу на те, що згідно протоколу сесії в черзі денній відсутнє дане питання, немає і протоколу засідання виконавчого комітету Любимівської сільської ради з розгляду даного питання.
При цьому, необхідною передумовою для виникнення права приватної власності на земельну ділянку має бути рішення про передачу у приватну власність ділянки, прийняте відповідним органом виконавчої влади чи органом місцевого самоврядування, які діють від імені власника.
У статті 41 Конституції України проголошується, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Частиною першою статті 92 ЗК України визначено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.
Пунктом 6 розділу X Перехідні положення ЗК України (в редакції Закону від 25.10.2001, що діяв з 01.01.2002, тобто на момент набрання цим нормативно-правовим актом чинності) встановлено, що громадяни та юридичні особи, які набули земельні ділянки на праві постійного користування до 01.01.2002, але згідно з Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01.01.2008 переоформити право постійного користування на право власності або право оренди.
Проте, Конституційний Суд України Рішенням N5-рп/2005 від 22.09.2005 визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення п. 6 розділу X Перехідні положення ЗК України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення.
Таким чином, громадяни та юридичні особи, які до 01.01.2002 отримали в постійне користування земельні ділянки, правомочні використовувати отримані раніше земельні ділянки на підставі цього правового титулу без обов`язкового переоформлення права постійного користування на право власності на землю чи на право оренди землі.
При цьому, за пунктом 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 №1952-IV (далі Закон №1952-IV) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Частиною 3 статті 3 Закону №1952-IV визначено, що права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; або на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Суд встановив, що державний акт на право користування землею Б №020957, виданий головою виконавчого комітету ради депутатів трудящих 1988 року, прокуратурі Дніпропетровської області видано на безстрокове і безоплатне користування землею 5,0 га в межах згідно з планом землекористування. Земля надана для розміщення колективного саду. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право користування землею за №242 від 29.03.1988 року. Відтак, він є дійсним відповідно до частини статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1952-IV.
За ч. 2 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» від 07.07.2011 № 3613-VI земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності).
Земельна ділянка площею 5,0 га отримана позивачем на титулі права постійного користування згідно з державним актом на право користування землею серії Б №020957 від 1988 року, у Державному земельному кадастрі не зареєстрована.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що земельна ділянка, яка перебуває на даний час у власності ОСОБА_1 , на підставі рішення XV сесії ХХІ скликання Любимівської сільської ради народних депутатів від 17.12.1993 року, яке не ухвалювалось, накладається на земельну ділянку, яка перебуває у його постійному користуванні, а тому заявлені ним вимоги є за своєю суттю негаторним позовом, метою якого є усунення перешкод СТ «Славутич» у здійсненні його права користування земельною ділянкою. Ці перешкоди мають триваючий характер і полягають не у витребуванні ділянки з незаконного володіння, а саме у наявності неправомірних відомостей у Державному земельному кадастрі. Вимога про виключення з ДЗК відомостей про незаконно сформовану ділянку відповідача є належним способом усунення триваючої перешкоди для повноцінного та безперешкодного користування позивачем своєю ділянкою.
Щодо заявленого позивачем способу захисту порушеного права, суд зазначає наступне.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
Кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді (статті 15, 16 ЦК України).
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, не визнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення в інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб. Тобто лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.
Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
У цій статті гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, в якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією, хоча держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, в який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.
Шляхом вчинення провадження у справах суд здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором [пункти 51, 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 923/466/17 (провадження № 12-89гс19)].
Способами захисту суб`єктивних прав є закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5), від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 90), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 (пункт 68)).
Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц (пункт 14) та від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18 (пункт 40)).
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог (частина перша статті 13 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14 (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17 (пункт 55) та ін.).
Отже, спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права та природі спірних правовідносин.
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).
Відповідно до ч.1 ст. 391 ЦК України власник має право вимагати захисту свого права від особи, яка перешкоджає йому користуватися і розпоряджатися майном, тобто заявити негаторний позов.
Предметом негаторного позову є вимога позивача про усунення з боку відповідача будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Негаторний позов характеризується наступними ознаками: негаторний позов застосовується лише якщо сторони не перебувають у договірних відносина; власник (титульний володілець), який звертається за захистом, зберігає майно у своєму володінні; сутністю вимог за негаторним позовом є усунення порушення, яка триває і має місце на момент звернення з позовом; таке порушення має неправомірний характер; до вимог за негаторним позовом строки позовної давності не можуть застосовуватися.
Позивач, реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з негаторним позовом, зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння, а суд має- перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова КГС ВС від 25.05.2021 у справі № 910/91/20).
Якщо зайняття земельних ділянок шляхом часткового накладення земельних ділянок не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цими ділянками, тому у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок. Тому задоволення вимоги про витребування земельної ділянки в порядку віндикації з посиланням як на правову підставу такої вимоги на ст. 388 ЦК України не підлягає задоволенню. Постанови КЦС ВС від 16 лютого 2022 року у справі № 363/669/17; від 18 липня 2022 року у справі № 535/475/20; від 18 січня 2023 року у справі № 369/10847/19.
За статтею 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.
Віндикаційний позов є позовом речовим і як такий належить до речових способів захисту права власності. Його зміст полягає у вимозі неволодіючого власника до володіючого невласника про повернення речі в натурі. При цьому відповідно до статті 396 ЦК України за допомогою віндикаційного позову може захищатися володіння також і носія іншого речового права (титульного володільця), а не тільки права власності. Безпосередня мета віндикації полягає у відновленні володіння власника (титульного володільця), що, у свою чергу, забезпечує можливість використання ним усього комплексу правомочностей, що складають належне йому речове право (пункт 141 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2024 у справі № 910/2592/19).
Згідно зі статтею 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Відповідно до частини першої статті 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.
Як слідує з аналізу частини першої статті 92 ЗК України, право постійного користування земельною ділянкою передбачене лише для такої земельної ділянки, яка перебуває у державній або комунальній власності. Оскільки право постійного користування земельною ділянкою приватної власності законом не передбачено, то наявність у відповідача ОСОБА_1 права приватної власності на земельну ділянку є перешкодою для державної реєстрації права постійного користування СТ «Славутич».
Отже, позивачеві належить право на захист від порушень, пов`язаних із володінням земельною ділянкою.
Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно в установленому законом порядку. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (пункти 43, 89), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 60).
З урахуванням зазначеної специфіки обороту нерухомого майна володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, як це властиво для багатьох видів рухомого майна (крім бездокументарних цінних паперів, часток у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, інших нематеріальних об`єктів тощо), а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності).
Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем.
Як установлено судом 27.09.2023 року державним реєстратором Криворучко Т,О. зареєстроване право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 20,0575 га, кадастровий номер 1221484000:01:068:0451, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 51889688, на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, серія та номер: ПІ-ДП Дн 081473 від 25.07.1996 року, виданого ОСОБА_1 на підставі рішення Любимівської сільської Ради народних депутатів Дніпропетровського Дніпропетровської області (яке не ухвалювалось), та відомості про земельну ділянку містяться в електронній базі Державного земельного кадастру.
Відповідно до статті 126 ЗК України (у редакції, чинній з 01.01.2013) право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Статтею 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державній реєстрації прав підлягають, зокрема, такі речові права, як право власності, право постійного користування земельною ділянкою.
Згідно з вимогами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на земельну ділянку повинно бути зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Реєстрація права приватної власності на спірну земельну ділянку унеможливлює реєстрацію права постійного користування СТ «Славутич», оскільки право постійного користування може бути встановлене лише щодо земель державної або комунальної власності.
СТ «Славутич» та ОСОБА_1 не мають між собою договірних відносин стосовно спірної земельної ділянки, що зумовлює речово-правовий характер спірних правовідносин. Зазначене зумовлює використання відповідних способів захисту.
Велика Палата Верховного Суду зауважує, що обраний позивачем спосіб захисту прав повинен відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами. За загальним правилом речово-правові способи захисту прав особи застосовуються тоді, коли сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу. Якщо спір стосується правочину, укладеного власником (володільцем) майна, то його відносини з контрагентом мають договірний характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Водночас, коли сторони не перебували у договірних відносинах один з одним, власник (володілець) майна може використовувати речово-правові способи захисту (аналогічні висновки викладені у пунктах 108-110 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20).
Усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду, коли позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, а отже, належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для ефективного відновлення порушеного права (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14- ц (провадження № 14-256цс18), від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20).
Як зазначалось, особа може витребувати належне їй майно від особи, яка є останнім його набувачем, і для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів місцевого самоврядування або документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право власності, оскільки їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном.
З цього приводу є практика Великої Палати Верховного Суду про неефективність такого способу захисту прав особи, як визнання недійсним рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду, є неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, пункт 9.67; від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21, пункт 8.13; від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21, пункт 180; від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18, пункт 143).
Крім того, рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване. Цей підхід у судовій практиці також є усталеним (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 39), від 15.10.2019 у справі № 911/3749/17 (пункт 6.27), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (пункт 35), від 01.02.2020 у справі № 922/614/19 (пункт 52), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 (пункт 83), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 109), від 08.08.2023 у справі № 910/5880/21 (пункт 53). Тому під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного (наприклад, у спорі за віндикаційним позовом), не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу jura novit curia - «суд знає закони». Тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення (постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 109), від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21 (пункт 181).
Отже, у такій категорії спорів позивач може, зокрема, обґрунтовувати свій позов протиправністю ухвалення державним реєстратором рішення про реєстрацію права власності відповідача на земельну ділянку на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, у зв`язку з рішенням XV сесії ХХІ скликання Любимівської сільської ради народних депутатів від 17.12.1993 року (яке не ухвалювалось), відповідно до якого відповідачу було передано частину земельної ділянки, яка накладається на його земельну ділянку. Натомість суд має надати оцінку відповідному рішенню органу місцевого самоврядування в мотивувальній частині судового рішення.
Підсумовуючи викладене вище, слід зазначити, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово викладала висновки, відповідно до яких, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи (стягнення з неї) нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову щодо такого майна, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння, є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за кінцевим набувачем, який є відповідачем [див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.112018 у справі № 488/5027/14-ц (пункти 98, 123), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 115, 116), від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 (пункт 80), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13(пункт 10.29), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункти 63, 74), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц(пункт 146)].
Отже, належним способом захисту права особи, яка позбавлена володіння земельною ділянкою, є віндикаційний позов.
Судом встановлено, що позивач є постійним землекористувачем земельної ділянки площею 5,0 га, про що 1988 року видано Державний акт на право користування землею Б №020957, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право користування землею за №242 від 29.03.1988 року.
Позивач вважає, що оскільки земельна ділянка, яка передана у власність ОСОБА_1 накладається на його земельну ділянку та відповідач заволодів нею незаконно, він позбавлений можливості користування земельною ділянкою СТ «Славутич», а відтак, звертаючись до суду, вважав належним способом судового захисту своїх прав скасування державної реєстрації земельної ділянки відповідача із одночасним припиненням усіх речових прав на неї.
Спірні правовідносини у цій справі виникли внаслідок неможливості Позивачем здійснення права постійного користування земельною ділянкою через реєстрацію права власності відповідача, а відтак, характеризуючи обраний позивачем спосіб захисту в контексті цих правовідносин, суд вважає за необхідне зауважити таке.
Оскільки за вказаних позивачем обставин цієї справи частина земельної ділянки вибула з володіння постійного користувача СТ «Славутич», а право власності на таку частину зареєстроване за відповідачем ОСОБА_1 , суд доходить висновку, що заявлений СТ «Славутич» позов про скасування державної реєстрації земельної ділянки, не спрямований на ефективне відновлення права позивача, а належним (правомірним) способом захисту права позивача як постійного користувача земельної ділянки, який позбавлений можливості права постійного користування на неї, тобто володіння земельною ділянкою, є віндикаційний позов про витребування земельної ділянки.
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, пункт 155).
У зв`язку з вищенаведеним, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Садівничого товариства «Славутич» прокуратури Дніпропетровської області з огляду на обрання позивачем неналежного способу захисту.
Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 , суд зазначає наступне.
Згідно зі статтею 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.
Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі, належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення (підтвердження) в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.
Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності визначено у частині першій статті 79 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), а саме як частини земельної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
Частинами першою-третьою статті 152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, серед іншого, шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.
Відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Щодо наявності земельної ділянки № НОМЕР_1 у СТ «Славутич» прокуратури Дніпропетровської області, суд звертає увагу на наступне.
Згідно дослідженому у судовому засіданні статуту садового товариства «Славутич» прокуратури Дніпропетровської області від 05.02.1998 року кількість ділянок складає 83, розміром по 600 кв.м. Крім того, поділ території на 83 ділянки підтверджується проектом організації території колективного саду та списком садоводів.
На підтвердження будівництва будівлі на вищевказаній земельній ділянці надано договір від 26.12.1990 року, згідно якого Дніпровське СМУ – підрядник та ОСОБА_1 – замовник, уклали договір відповідно до якого підрядник зобов`язався виконати роботи по ремонту та будівництву службового будинку в с. Любимівка. Ціна робіт складає 7541 руб., з яких вартість матеріалів складає 3161 руб., вартість послуг – 3914 руб. Договір скріплено печаткою СТ «Славутич» з підписом ОСОБА_1 .
Згідно акту прийому виконаних робіт за квітень 1992 року, в графі найменування об`єкту для виконання робіт зазначено «будинок правління». Замовником є ОСОБА_1 як керівник юридичної особи СТ «Славутич», який також скріплений печаткою товариства.
ОСОБА_1 звертався до Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного Управління Держгеокадастру у Дніпропетровський області, листом від 22.04.2019 року повідомлено, що у результаті перевірки було встановлено факт самовільного зайняття земельної ділянки площею 0,0590 га Державний акт ІІ-ДП №081473 СТ «Славутич» прокуратури Дніпропетровської області.
Також, листом Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного Управління Держгеокадастру у Дніпропетровський області від 29.03.2021 року повідомлено, що у результаті перевірки було встановлено факт самовільного зайняття земельної ділянки кадастровий номер 1221484000:01:068:0451.
Державний акт на право приватної власності на землю, виданий позивачу, не містить інформації, яка б підтверджувала надання йому земельної ділянки саме під № НОМЕР_1 у СТ «Славутич», відсутність у ньому кадастрового номера земельної ділянки, а також інших наданих позивачем вихідних даних (як то площа земельної ділянки, її конфігурація, межі та місце розташування), що давало б можливість ідентифікувати її, як таку, що є спірною земельною ділянкою, розташованою в СТ «Славутич» під № НОМЕР_1 , суд дійшов висновку про недоведеність позивачем належності йому на праві власності спірної земельної ділянки.
Щодо будівництва за власні кошті будинку на земельній ділянці № НОМЕР_1 в СТ «Славутич» прокуратури Дніпропетровської області, суд звертає увагу на наступне.
Згідно договору від 26.12.1990 року, укладеного між Дніпровським БМУ як підрядником і ОСОБА_1 як замовником, об`єктом будівництва є «служебний домик в с. Любимовка». Від Замовника договір підписав ОСОБА_1 , підпис скріплено печаткою СТ «Славутич». 
Суд зауважує на тому, що на той час ОСОБА_1 був головою СТ «Славутич», представляв його інтереси і розпоряджався коштами товариства. 
В договорі на будівництво зазначено, що на розрахунковий рахунок підрядника 26.12.1990 року внесено 3 914 руб. В актах прийому будівельних робіт у графі найменування об?єкта зазначено «Дом правления садоводства «Славутич». Замовник: «Садоводческое товарищество «Славутич». Акти приймання робіт від замовника підписані ОСОБА_1 як головою товариства та скріплені печаткою товариства. Платіжним дорученням від 20 травня 1992 року СТ «Славутич», підписаним головою товариства ОСОБА_1 і скарбником ОСОБА_2 , скріпленим печаткою товариства, через Ощадний банк перераховано Дніпровському БМУ (підряднику) по виставленому останнім рахунку, кошти в сумі 9322 руб. за виконані роботи по будівництву будинка правління.
Суд звертає увагу на те, що відповідачем не доведено належними, допустимим та достатніми доказами факт того, що будинок на спірній земельній ділянці будувався за його кошти. При цьому, судом встановлено, що ОСОБА_1 підписував зазначені документи від імені товариства як його керівник, у зв`язку з чим доходить висновку, що будинок правління є адміністративною будівлею, яка будувалася на замовлення і за кошти СТ «Славутич», що підтверджується дослідженими доказами.
До того ж, Рішенням Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 21 січня 2019 року у справі № 175/3029/17, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 червня 2019 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкоди у користуванні земельною ділянкою та садовим будинком шляхом визнання за ним права володіння, користування і розпорядження своїм майном та зобов`язання відповідача виселити особу (сторожа) з садового будинку за межі земельної ділянки АДРЕСА_1 відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 27 травня 2021 року рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 січня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 червня 2019 року залишено без змін.
Постанову Верховного Суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 не надав доказів належності йому на праві власності земельної ділянки № № НОМЕР_1 , якої, як встановили суди, у СТ «Славутич» взагалі не існує, а також належних та достатніх доказів на підтвердження здійснення ним будівництва будинку, розташованого на вказаній земельній ділянці, тоді як СТ «Славутич» прокуратури Дніпропетровської області надало документи, що підтверджують здійснення будівництва будинку правління на замовлення та кошти СТ «Славутич», суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`язання відповідача виселити особу (сторожа) з належної йому нерухомості поза межі земельної ділянки №84.
Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
У зв`язку з вищенаведеним, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 .
Керуючись статтями 4, 5, 10, 12, 13, 258, 259, 263-265, 352, 354,355 ЦПК України, суд, 

У Х В А Л И В:
У задоволенні позовних вимог Садівничого товариства «Славутич» прокуратури Дніпропетровської області до ОСОБА_1 , третя особа: державний реєстратор відділу державної реєстрації Виконавчого комітету Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області Криворучко Тетяна Олександрівна про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою - відмовити.
У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до Садівничого товариства «Славутич» прокуратури Дніпропетровської області, третя особа: державний реєстратор відділу державної реєстрації Виконавчого комітету Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області Криворучко Тетяна Олександрівна, про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, та повернення його власнику - відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення судового рішення апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О. М. Білоусова