Справа № 645/81/20
Провадження № 2/645/8/26

Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

10 березня 2026 року Немишлянський районний суд міста Харкова у складі: головуючого - судді Ульяніч І.В., при секретарі - Циганок В.М., учасники справи: позивач - ОСОБА_1 (не з`явилась), представник позивача Плугатирьова Н.В. , відповідач ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (не з`явились), представник відповідача Стрельникова І.Г. , треті особи: Саутенко Н.В. , представник ХМР (не з`явились), 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання довіреності та договору дарування житлового будинку та земельної ділянки недійсними, про встановлення юридичного факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю на час відкриття спадщини та про визнання права власності в порядку спадкування за законом, треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Саутенко Н.В., Харківська міська рада,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою, в якій з урахуванням уточненої позовної заяви від 28.03.2024 року, просить суд, визнати незаконною та недійсною довіреність посвідчену Першою Вінницькою державною нотаріальною конторою 12.11.2019 року, за реєстровим №4-2120, від імені ОСОБА_7 ), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Дрансфельд, на ім' я ОСОБА_3 . Визнати недійсним договір дарування від 27.11.2019 року, житлового будинку з надвірними будівлями, спорудами та земельної ділянки площею 0,0518 га, кадастровий номер: 6310138500:03:033:0002, яка надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , посвідченого Алтуніною Т.П. приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, укладений ОСОБА_3 , що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , яка діяла від імені та в інтересах ОСОБА_7 , на підставі довіреності посвідченої Першою Вінницькою державною нотаріальною конторою 12.11.2019 року, за реєстровим №4-2120 (Дарувальник) та ОСОБА_8 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , який діяв від імені та в інтересах ОСОБА_4 , на підставі довіреності, посвідченої ОСОБА_9 , акредетованим нотаріусом штата Каліфорнія, округ Лос-Анджелес, Сполучені Штати Америки, 19.03.2018 року, апостиль засвідчений у місті Лос-Анджелес, штат Каліфорнія, 21 березня 2018 року за №29365 Секретарем штату Каліфорнія Сполучені Штати Америки (Обдарований). Встановити юридичний факт постійного проживання позивача однією сім`єю разом із батьком ОСОБА_10 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Визнати за позивачем, громадянкою Федеративної Республіки Німеччина, ОСОБА_1 , право власності на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом, після смерті батька - ОСОБА_10 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
В обґрунтування позову зазначено, що батьки позивача ОСОБА_1 - мати ОСОБА_11 та батько ОСОБА_10 , перебували в зареєстрованому шлюбі з 02 квітня 1977 року, який був зареєстрований в Дзержинському відділі реєстрації актів громадянського стану м. Харкова, актовий запис №254. В зареєстрованому шлюбі були народжені діти - донька ОСОБА_1 (дівоче прізвище ОСОБА_10 ) ІНФОРМАЦІЯ_3 . У подальшому позивач зареєструвала шлюб з ОСОБА_13 , у відділі РАЦС м. Шверін 01 серпня 2008 року, актовий запис № 239. Шлюб між батьками позивача було розірвано, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 05.04.1994 року, зроблено запис №326. Батько позивача ОСОБА_10 , 12 лютого 2000 року у Дзержинському відділі РАГС м. Харкова, зареєстрував шлюб з ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , актовий запис №96. Батько позивача ОСОБА_10 разом зі своєю дружиною ОСОБА_7 в червні 2003 року переїхали на постійне місце мешкання до Німеччини. В липні 2003 року батько ОСОБА_10 разом із своєю дружиною ОСОБА_7 зверталися до Посольства України в Федеративній Республіці Німеччина, до консульського відділу з проханням взяти їх на консульський облік. Відразу після їх переїзду вони мешкали за адресою: АДРЕСА_4 , в період з 18.06.2003 по 30.11.2016 року. ІНФОРМАЦІЯ_5 в м. Дрансфельд, Німеччина померла дружина батька позивача ОСОБА_7 .. Після її смерті залишилась спадщина, яка складалась з грошових вкладів розмішених в банківських установах Німеччини та з речей домашнього вжитку, якими подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_10 користувались разом (меблі, посуд, побутова техніка тощо), а також із житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . За життя ОСОБА_7 та на час смерті, згідно довідки про реєстрацію за місцем прописки, фактично мешкала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 , разом із чоловіком - ОСОБА_10 .. Після смерті ОСОБА_7 батько позивача ОСОБА_10 , як спадкоємець першої черги спадщину прийняв, постійно проживаючи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, ОСОБА_10 не відмовився від спадщини. Згідно пояснювальної записки батька позивача ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , складеної для подання до каси по догляду за спадкодавцем, спадкоємцем за законом, після померлої ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , адреса останнього місця проживання: АДРЕСА_5 , номер медичного страхування НОМЕР_11, є саме він її чоловік - ОСОБА_10 , від спадщини батько не відмовився, як спадкоємець першої черги він спадщину прийняв, постійно проживаючи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Коли ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_7 померла, саме позивач разом з батьком сплатила всі витрати по її похованню, організували проведення поминок на 9 та 40 днів, разом з батьком продовжували користуватися спадковим майном, а позивач користується майном до теперішнього часу. Крім того, позивач приклала багато зусиль по підтримці спадкового майна. ОСОБА_7 дітей не мала. Відповідач по справі ОСОБА_3 є рідною сестрою ОСОБА_7 . ІНФОРМАЦІЯ_5 померла ОСОБА_7 і батько позивача залишився сам. За своїм віком та станом здоров`я він не міг жодного дня залишатись без сторонньої допомоги та піклування. Тому з цього дня позивач стала постійно проживати разом з батьком однією сім`єю. Позивач зазначає, що вони разом приймали рішення щодо витрачання спільних коштів з метою покращення умов проживання в квартирі, сплаті комунальних платежів, за їх спільним з батьком рішенням позивач забезпечувала батькові комфортні умови проживання та надавала можливості, незважаючи на важкий стан здоров`я, відчувати рух життя, бути інформованим щодо всіх його важливих подій. Крім того, позивач постійно піклувалась про лікування батька, забезпечувала йому сама та за допомогою лікарів і медичних працівників необхідний догляд, піклування, стаціонарні заходи лікування, як в лікарні так і вдома. Все це вимагало постійного контакту позивача з лікарями медичного закладу за місцем проживання позивача з батьком, який позивач й здійснювала. Всі надані лікарями рекомендації щодо догляду та лікування хворого батька позивач виконувала, що є підтвердженням факту її постійного проживання разом із батьком. Батько був госпіталізований та знаходився на стаціонарному лікуванні в Неврологічній клініці «Вестенд», центр інтенсивної реабілітації, та перебував на стаціонарному лікуванні в зазначеному реабілітаційному центрі з 28.04.2017 року до 02.06.2017 року та з 06.06.2017 року до 18.07.2017 року. Саме позивач, здійснювала догляд за своїм батьком ОСОБА_10 , під час його знаходження в лікарнях, та лише 12.10.2018 року лікарняна каса страхової компанії АОК по догляду припинила виплату обов`язкових внесків, у зв`язку з тим, що ІНФОРМАЦІЯ_8 батько позивача ОСОБА_10 помер. Після смерті батька залишилась спадщина, яку позивач прийняла, як спадкоємиця за законом, яка постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, спадщина складалась із житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а також спадщина складалась із грошових вкладів, речей домашнього вжитку, побутової техніки, посуду тощо, тобто спадок від свого батька ОСОБА_10 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_8 , позивач прийняла, відповідно до вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України. 14 червня 2019 року позивач звернулась до Приватного нотаріусу Харківського міського нотаріального округу Саутенко Н.В. із приводу прийняття спадщини після смерті батька - ОСОБА_10 , інших дітей, крім неї, спадкодавець ОСОБА_10 не мав. Позивач отримала відповідь про відмову у вчиненні нотаріальних дій Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Саутенко Н.В. від 14.06.2019 року за вих. 337/01-16, в якій приватний нотаріус повідомила позивача, що у зв`язку з тим, що спадкодавець ОСОБА_10 не проживав на території України, а постійно та на час смерті проживав у Німеччині, отримати на території України у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно не вбачається можливим. Проте, згідно реєстру нотаріальних дій 184/2019, виданої уповноваженим нотаріусом, що підписався ОСОБА_56, відповідно до німецького законодавства, позивач прийняла спадок від свого батька, ОСОБА_10 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_8 . Тобто, після смерті ОСОБА_10 , відкрилася спадщина, яка складається в тому, числі з житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який зареєстрований за померлою дружиною спадкодавця ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , спадок від своєї дружини батько прийняв, згідно із законодавством, постійно проживаючи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, відповідно до вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Коли ІНФОРМАЦІЯ_2 батько помер, саме позивач сплатила всі витрати по його похованню, організувала проведення поминок на 9 та 40 днів, продовжує користуватися спадковим майном до теперішнього часу тощо. Вказані обставини змусили її звернутись до суду. Просила позов задовольнити. 
Ухвалою Немишлянського (Фрунзенського) районного суду міста Харкова від 24.02.2020 року суддя Бондарєва І.В. відкрила загальне позовне провадження, справу призначено до розгляду у підготовче судове засідання.
12.03.2020 року від відповідача ОСОБА_3 на адресу суду надійшли заперечення, відповідно до яких ОСОБА_3 зазначає, що зі змісту позовної заяви та додатків до неї вбачається, що постійним місцем проживання позивачки була адреса: АДРЕСА_6 , а постійним місцем проживання її батько ОСОБА_10 була адреса: АДРЕСА_7 , а місцем смерті ОСОБА_10 є Німеччина м. Гронау (Ляйне). Таким чином місця фактичного проживання, які співпадають з реєстрацією ОСОБА_10 та ОСОБА_1 є різними. Вважає, що позивачка не може звертатися до суду України, так як згідно ст. 1221 ЦК України, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця, тобто Німеччина. Про що в своєму листі зазначає нотаріус України - Саутенко Н.В . Разом з тим, згідно ст. 1270 ЦК України, у ОСОБА_1 сплив шестимісячний термін для звернення з заявою про бажання прийняти спадщину від померлого родича. 
Ухвалою Немишлянського (Фрунзенського) районного суду міста Харкова від 22.04.2021 року справу прийнято до провадження судді Немишлянського (Фрунзенського) районного суду міста Харкова Мартинової О.М., з метою виконання ч.1 ст. 189 ЦПК України розпочато підготовче провадження у справі.
Ухвалою Немишлянського (Фрунзенського) районного суду міста Харкова від 22.04.2021 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. 
Ухвалою Немишлянського (Фрунзенського) районного суду міста Харкова від 17.09.2021 року, частково задоволено клопотання представника позивача про забезпечення позову. Вжито заходи забезпечення позову, шляхом заборони ОСОБА_4 відчуження та/або передавання в заставу, або інше обтяження нерухомого майна, а саме: житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який належить на праві власності ОСОБА_4 , на підставі договору дарування посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Алтуніною Т.П. від 27.11.2019 року.
Ухвалою Октябрського районного суду міста Полтави від 06.06.2022 року справу прийнято до провадження судді Октябрського районного суду міста Полтави Гольник Л.В., справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою Октябрського районного суду міста Полтави від 23.02.2023 року задоволено клопотання представника відповідача Стрельникової І.Г., цивільну справу передано за підсудністю до Немишлянського (Фрунзенського) районного суду міста Харкова.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Немишлянського (Фрунзенського) районного суду міста Харкова від 30.03.2023 року, справу розподіллено в провадження судді Немишлянського районного суду міста Харкова Ульяніч І.В.
Ухвалою Немишлянського (Фрунзенського) районного суду міста Харкова від 31.03.2023 року зазначену цивільну справу прийняти до провадження судді Немишлянського (Фрунзенського) районного суду міста Харкова Ульяніч І.В. Справу призначено до розгляду у загальному позовному провадження, справу призначено до розгляду у підготовче судове засідання.
14.12.2023 року від представника третьої особи Харківської міської ради - Замніус М.В. надійшли письмові пояснення, відповідно до яких представник зазначає, що Харківська міська рада вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Позивач посилається на те, що після смерті батька відкрилась спадщина (житловий будинок у м. Харкові), однак нотаріус відмовив у вчиненні нотаріальних дій, оскільки спадкодавець постійно проживав у Німеччині. Для набуття спадщини необхідно або прийняти її у встановлений строк (6 місяців), або довести фактичне прийняття, зокрема шляхом проживання однією сім`єю зі спадкодавцем. Позивач не довів факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю: відсутні належні та допустимі докази спільного побуту, бюджету, витрат, ведення господарства тощо. Надані позивачем докази (медичні документи, квитанції, фото) не підтверджують системності та тривалості сімейних відносин. Закон і судова практика вимагають підтвердження проживання однією сім`єю не менше 5 років до відкриття спадщини - це також позивачем не доведено. Позивач не довів юридично значущих обставин (спільне проживання та прийняття спадщини), тому підстав для задоволення позову немає. Просить суд відмовити у задоволені позовних вимог.
28.03.2024 року на адресу суду надійшла уточнена позовна заява, відповідно до якої позивач зазначає, що при огляді та вивчені договору дарування від 27 листопада 2019 року, вбачається, що ОСОБА_3 , яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_7 на підставі довіреності, посвідченої Першою Вінницькою державною нотаріальною конторою 12.11.2019 року за реєстровим №4-2120, далі іменована Дарувальник, з однієї сторони, та ОСОБА_8 , який діє від імені та в інтересах ОСОБА_4 , на підставі довіреності, далі іменований Обдарований, з другої сторони, діючи добровільно і перебуваючи у здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, Дарувальник безоплатно передав у власність, а Обдарований прийняв у власність житловий будинок з надвірними будівлями, спорудами та земельну ділянку, площею 0,0518 га, кадастровий номер 6310138500:03:033:0002, яка надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 володіла повною інформацією та об`єктивно бачила ситуацію, щодо стану здоров`я ОСОБА_7 , відвідувала в медичному закладі рідну сестру ОСОБА_7 , під час її стаціонарного лікування, перетинаючи кордон України в період з 01 серпня 2017 року по 30 листопада 2017 року до Федеративної Республіки Німеччина, достовірно знала, що її рідна сестра померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , що правоздатність та дієздатність ОСОБА_7 припинена як померлої особи, на незаконних підставах, у порушення норм чинного законодавства та не маючи жодних моральних прав, вкрай жорстоко та несправедливо вчинила з пам`яттю її рідної, померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 , сестри - ОСОБА_7 . Посвідчувати договір від імені та в інтересах ОСОБА_7 , тобто особи яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 та, відповідно, не має правоздатності та дієздатності, на ОСОБА_4 , який разом із своїм батьком ОСОБА_8 є родичами померлої ОСОБА_7 , та яким був відомий факт її смерті, вважає, що останній не набув на майно право власності на законних підставах. Навіть отримавши урну з прахом померлої ОСОБА_7 , її рідна сестра спромоглася на такий вчинок, копії документів про поштове відправлення та отримання нею 08.11.2017 року праху ОСОБА_7 - ОСОБА_3 , додано до матеріалів зазначеної справи. Щодо подій, які мали місце 27.11.2019 року, факт будь-яких роз`яснень відсутній взагалі, їх логічність та можливість вчинення дій (посвідчення договору дарування) саме у такий спосіб.
Ухвалою Немишлянського (Фрунзенського) районного суду міста Харкова від 28.03.2024 року закрито підготовче судове засідання, справу призначено до розгляду по суті. Рух по справі відображено в ухвалі про закриття підготовчого судового засідання.
22.04.2024 року на адресу суду від представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Стрельникової І.Г. надійшов відзив на уточнену позовну заяву, відповідно до якого представник зазначає, що відповідач заперечує проти позову ОСОБА_1 та вважає його необґрунтованим. Уточнена позовна заява містить виклад обставин, які на думку позивача припускають можливість її позивних вимог, при цьому вона не має належного правового обгрунтування та допустимих доказів, які необхідні по даній категорії справ. Позивач не довела факту постійного проживання однією сім`єю зі спадкодавцем, оскільки фактично проживала окремо в Німеччині та отримувала оплату за догляд. Позивачем не надано належні докази прийняття спадщини, позивачем строки для прийняття спадщини пропущені, спадщина має відкриватися за місцем проживання спадкодавця (Німеччина), тому звернення до суду України є сумнівним, подані документи (зокрема афідевіт) не підтверджують прийняття спадщини, вимоги щодо визнання недійсними довіреності та договору дарування є безпідставними, оскільки позивач у встановлений законом порядку не визнана спадкоємицею після смерті ОСОБА_7 та ОСОБА_10 не має право на спадкове майно в Україні, і тому її права не порушуються. Позов подано з порушенням законодавства України і він не підлягає задоволенню.
Ухвалою суду від 10.03.2025 року задоволено клопотання представника позивач про витребування доказів. 
Ухвалою суду від 06.06.2025 року задоволено клопотання представника позивач та представника відповідача про витребування доказів. 
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Плугатирьова Н.В. позовні вимоги підтримала у повному обсязі, надавши пояснення аналогічні викладеним в позові, пояснила суду, що позивач проживає в Німеччині. Її батько ОСОБА_10 перебував у шлюбі із ОСОБА_7 та також проживали у Німеччині. Відповідач відвідувала ОСОБА_7 в Німеччині, коли остання хворіла. В ІНФОРМАЦІЯ_1 році ОСОБА_7 померла, після її смерті відкрилась спадщина на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Батько позивача на час смерті ОСОБА_7 проживав разом із нею та фактично прийняв спадщину. Про смерть ОСОБА_7 було відомо відповідачу, яка є рідною сестрою померлої, та відповідачу після смерті ОСОБА_7 , була направлення урна із її прахом для поховання в м. Харкові. ІНФОРМАЦІЯ_8 помер батько позивача ОСОБА_10 в Німеччині. Позивач проживала разом із батьком та також прийняла спадщину. Позивач займалась доглядом та лікуванням як ОСОБА_7 , так і ОСОБА_10 , після їх смерті займалась похованням. В 2019 році, після смерті ОСОБА_7 була оформлена довіреність від її імені, а в подальшому договір дарування спірного житлового будинку на відповідача ОСОБА_4 , у порушення чинного законодаства України. Просила позов задовольнити.
У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Стрельникова І.Г. щодо задоволення позовних вимог заперечувала у повному обсязі, надала пояснення аналогічні викладеним у відзиві, пояснила суду, що житловий будинок по АДРЕСА_1 , належав сестрі відповідача - ОСОБА_7 . Про те, що ОСОБА_7 померла відповідачу не було відомо, відповідач знала, що її сестра ОСОБА_7 хворіє та перебувала на лікуванні в США. В 2019 році до відповідачки приїхав чоловік на ім`я ОСОБА_25 із довіреністю від сестри відповідачки - ОСОБА_7 . Відповідач за довіреністю, яка була оформлена в порядку передоручення, оформила зазначений будинок за договором дарування на свого онука ОСОБА_4 . На даний час відповідач знаходиться в Німеччині. Вважала, що позивач спадщину не прийняла та її права не порушені, просила відмовити у задоволенні позову.
Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив.
Треті особи приватний нотаріус ХМНО Саутенко Н.В. та представник Харківської міської ради у судове засідання не з`явились, матеріали справи містять заяви про розгляд справи за їх відсутності.
Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.
В судовому засіданні встановлено, що батьки позивача ОСОБА_10 та ОСОБА_11 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 05.04.1994 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.19)
В шлюбі народилась донька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 .
Як вбачається з Родовіду, ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_10 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , 01.08.2008 року у м.Шверін уклали шлюб, запис про шлюб №239. Батьками чоловіка зазначено: батько ОСОБА_29 , мати ОСОБА_30 , місце проживання м. Шверін. Батьками дружини зазначено: батько ОСОБА_10 , мати ОСОБА_11 , місце проживання м. Шверін. Прізвище дружині присвоєно « ОСОБА_1 ». З 01.08.2008 року дружина згідно із заявою про уніфікацію згідно власному вибору німецького законодавства користується ім`ям « ОСОБА_1 » /т.1 а.с.11/
ОСОБА_1 ( на території, на якій діє закон про цивільний стан ФРН, діє шлюбне прізвище ОСОБА_1 та ім`я ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_9 , місце народження: м.Харків, Україна, адреса проживання: АДРЕСА_8 . Отримає згоду на прийняття до громадянства, якщо підтвердить її вихід з українського громадянства. Ця гарантія набуття громадянства дійсна до 13.04.2013 року. Вона надається за умовою, що основні аспекти для набуття громадянства, такі як фактичний/правовий статус та особливо особисті обставини претендента не зміняться у гіршу сторону до набуття громадянства, що підтверджується Гарантією на набуття громадянства, м.Геттінген, 14.04.2011 р. /т.1 а.с.12/
Батько позивача ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , уклали шлюб 12.02.2000 року у Дзержинському відділі реєстрації актів громадянського стану м.Харкова, актовий запис №96, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб Серії НОМЕР_1 /т.1 а.с.13/ 
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_7 у м.Дрансфельд Німеччина, що підтверджується копією свідоцтва про смерть S 35/2017 /т.1 а.с.14/
Згідно пояснювальної записки для подання до каси по догляду 14.12.2017 року, ОСОБА_10 підтвердив, що він є спадкоємцем за законом померлої ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , адреса останнього місця проживання: АДРЕСА_5 , не відмовляється від спадщини (а.с.22)
Відповідно до Довідки-підтвердження факту кремації від 24.10.2017 року померлої ОСОБА_7 , останнім місцем проживання ОСОБА_7 є АДРЕСА_8 /т.2 а.с.21/ 
Згідно Довідки про реєстрацію за місцем прописки від 13.10.2017 року ОСОБА_7 на день смерті була зареєстрована та фактично мешкала за адресою: АДРЕСА_5 , дата заселення ІНФОРМАЦІЯ_11 , за цією ж адресою також зареєстрований/мешкає її чоловік ОСОБА_10 . /т.1 а.с.15/
ІНФОРМАЦІЯ_8 помер ОСОБА_10 у м.Гронау (Ляйне), останнє місце проживання м.Дрансфельд, що підтверджується копією свідоцтва про смерть НОМЕР_2 /т.1 а.с.16/
14.06.2019 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального кругу Саутенко Н.В., на ім`я громадянки Федеративної Республіки Німеччини ОСОБА_1 , повідомлено, що у зв`язку з тим, що спадкодавець ОСОБА_10 , не проживав на території України, а постійно та на час смерті проживав в Німеччині, отримати ОСОБА_1 на території України у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно не вбачається можливим. /т.1 а.с.8/
19.08.2019 року позивач звернулась з заявою до нотаріуса ОСОБА_56 у м.Дрансфельд про те, що вона, ОСОБА_1 (дівоча фамілія - ОСОБА_10 ) адреса проживання: АДРЕСА_8 , урочисто заявляє перед українським судом зі спадкових правовідносин та відповідно до німецького законодавства, що вона прийняла спадок від свого батька, ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_8 , а також заявила, що її померлий батько, ОСОБА_10 , прийняв згідно з німецьким законодавством спадок від своєї дружини ОСОБА_7 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_12 та померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . У обох випадках про відкриття спадкової справи, сторони не відмовляються від спадщини, що підтверджується Афідевітом від 19.08.2019 р., реєстраційний номер у реєстрі нотаріальних дій 184/2019 /т.1 а.с.17-18/
Матеріали справи містять звернення до лікарняної каси страхової компанії по догляду позивачем з приводу проведеного лікування померлої ОСОБА_7 , та ОСОБА_10 , в яких страхова компанія повідомляла позивача про зобов`язання оплатити державне пенсійне страхування на імя позивача за надані нею послуги догляду (т. 1 а.с. 24-31, 218-223)
Як вбачається з Відповіді на апеляцію протилежної сторони від 12.02.2020 року позивача ОСОБА_1 , остання між іншого повідомила, що вона ОСОБА_1 проживає, як прийнято, зі своїм чоловіком та своєю донькою, а не зі своїм батьком. Також зазначила, що незважаючи на те, що хоча пані ОСОБА_1 і не проживала спільно зі своїм батьком, вона з почуття надзвичайної свідомості й етично-моральної відповідальності організувала його переїзд з його на той час помешкання, що знаходиться на відстані 370 км від Шверіна (земля Мекленбург-Передня Померанія) у квартиру, принадну для проживання людини з інвалідністю, що знаходиться на відстані 500 м від її квартири, яку вона орендує, та загальна площа якої складає 68 кв.м. Щодо заперечення того факту, що пан ОСОБА_10 помер у Гронау (Лейне) і на момент своєї смерті взагалі не проживав поблизу помешкання своєї дочки, вказується виправлення: у період з березня 2017 року до моменту смерті у жовтні 2018 року пан ОСОБА_10 був прийнятий на стаціонарне лікування приблизно 15 разів у шести різних лікарнях в радіусі приблизно 100 кілометрів від місця його проживання. До якої установи він був доставлений, рятувальні служби і лікарі вирішували на основі необхідних можливостей догляду та лікування, доступних за місцем перебування. Пані ОСОБА_1 буде регулярно отримувати мінімальну суму пенсійного страхування через тридцять років після закінчення надання послуг догляду, з моменту набуття пенсійного віку. Члени родини беруть на себе обов`язки з догляду і отримують грошові суми, передбачені у такому випадку. 3 березня 2017 року пану ОСОБА_10 почали проводити інвазивну вентиляцію легень. З цього моменту було необхідно, щоб кваліфікований та спеціально підготовлений персонал з догляду надавав послуги інтенсивного догляду. Фінансові витрати на це в Німеччині складають близько 25 000 євро на місяць. Ці витрати оплачуються лікарняною касою на державному рівні (також АОК NORDOST). Суми виплат за надання послуг приватного догляду, згадані в листі від 01 січня 2017 р., більше не будуть виплачуватися, а будуть спрямовані на повну компенсацію набагато більших витрат за послуги цілодобового інтенсивного догляду. Протилежна сторона вказує та не, що існує безліч доказів прийняття спадщини пані ОСОБА_7 , зокрема предметів домашнього господарства, поточних рахунків та будь-яких грошових коштів. Бракує лише доказів того, що пан ОСОБА_10 володіє об`єктом нерухомості, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначала про прийняття спадщини після смерті батька за німецьким законодавством. /т.1 а.с.127-133/ 
В матеріалах справи наявні виписки з ощадної каси м. Мюнден подружжя ОСОБА_10 та ОСОБА_7 , з яких вбачається спільне користування рахунком подружжя, оплати послуг, надходження та списання коштів (т.1 а.с.134-157)
Відповідно до Договору оренди квартири за адресою: АДРЕСА_9 , вчиненого 16.11.2016 року між ОСОБА_39 та подружжям ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , термін договору оренди з 01.12.2016 і діє на невизначений час (безстроковий). Який в подальшому було розірвано ОСОБА_1 , після смерті батька /т.1 а.с. 167, 171-178/
ОСОБА_7 надала довіреність ОСОБА_1 , якою надала право ОСОБА_1 представляти інтереси ОСОБА_7 у всіх питаннях, зазначених або вказаних нею нижче. Ця довіреність покликана уникнути встановлення опіки з боку суду. Таким чином, довіреність залишається чинною, якщо після її складання вона не стане недієздатною. Довіреність діє тільки до тих пір, поки уповноважена особа володіє довіреністю і під час здійснення юридичної угоди може надати документ в оригіналі. /т.1 а.с.179-180/
Матеріалами справи підтверджено, що позивач по справі займалась оформленням документів після смерті ОСОБА_7 та ОСОБА_10 та займалась їх похованням (т.1 а.с.187-211) 
Згідно Договору дарування житлового будинку та земельної ділянки від 27.11.2029 року, укладеного між ОСОБА_3 , яка дії в інтересах ОСОБА_7 , на підставі довіреності , посвідченою Першою вінницькою державною нотаріальною конторою 12.11.2019 року (далі Дарувальник) та ОСОБА_8 , який діє від імені та в інтересах ОСОБА_4 , на підставі довіреності оформленої акредитованим нотаріусом штата Каліфорнія м. Лос-Анджелес США 21.03.2018 року (Обдарований), Дарувальник безоплатно передав у власність, а Обдарований прийняв у власність житловий будинок з надвірними будівлями, спорудами та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 (т.2 а.с.2)
Згідно Інформації з Державного реєстру речових право на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 07.09.2021 року, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований на праві приватної власності за ОСОБА_4 , на підставі договору дарування житлового будинку та земельної ділянки від 27.11.2019 року (т. 1 а.с.249)
Довіреністю в порядку передоручення від 12.11.2019 року, ОСОБА_44 , і на підставі довіреності з правом передоручення (основна довіреність) посвідчена акредитованим нотаріусом штату Каліфорнія, округу Лос-Анжелес Камілою Саттаровою, 05.11.2019 р., апостель поставлений секретарем штату Каліфорнія, у Лос-Анжелес штат Каліфорнія 05.11.2019 року, за №40757, що діє на підставі ліцензії №2113327, виданий секретарем штату Каліфорнія та дійсна до 29.05.2021 року, діє від імені ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (паспорт № НОМЕР_3 , виданий органом 2DEU 04.09.2014 р., яка мешкає в державі Сполучені Штати Америки, штат Каліфорнія, м. Лос-Анжелес, берлі авеню 2737, РНОКПП НОМЕР_4 ), уповноважив (в порядку передоручення) ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , бути представником Основного довірителя та виконувати наступні дії і здійснювати наступні повноваження. Бути представником в усіх підприємствах установах та організаціях будь- якої форми власності та підпорядкування, у тому числі органах державної влади та місцевого самоврядування, Міністерстві доходів та зборів України, Державній фіскальній службі України, Міністерстві юстиції України, Центрах надання адміністративних послуг, будь-яких банківських установах, інших компетентних органах міста Харкова та Харківської області та перед усіма фізичними та юридичними особами, в органах нотаріату, органах технічної інвентаризації, органах державної влади та місцевого самоврядування, органах державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, центрах надання адміністративних послуг, житлово-експлуатаційних і комунальних організаціях та їх підрозділах, з усіх питань щодо розпорядження належної Основному довірителю на праві приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , та земельної ділянки, розміром 0,0518 га, за адресою АДРЕСА_1 що належить Основному довірителю на підставі рішення XXXIII сесії IV скликання Харківської міської ради від 22 лютого 2005 року, за. № 32/05, а саме Подарувати (Передати в Дар) на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_13 , місце народження місто Харків, РНОКПП НОМЕР_5 , паспорт громадянина України НОМЕР_6 , виданий Московським РВ ХМУ ГУМВС України у Харківській області 02 листопада 2010 року, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . Довіреність посвідчена державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори Мартинюк І.В. Довіреність підписана від імені ОСОБА_7 її представником ОСОБА_44. /т.3 а.с.182/
Згідно з Витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей від 12.11.2019 року, особа яка видала довіреність зазначено ОСОБА_44 , представник - ОСОБА_3 . За повідомленням Першої вінницької державної нотаріальної контори від 07.01.2026 року, наданим на ухвалу суду про витребування доказів, зазначено, що було посвідчено довіреність від імені ОСОБА_44 , довіреність видана в порядку передоручення, в матеріалах справи відсутня. 
За повідомленням заступника завідувача Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори від 21.03.2025 року, згідно відомостей зі Спадкового реєстру після ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_10 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_8 , спадкові справи не заводились, свідоцтва про право на спадщину не видавалось. /т.3 а.с.12/
Як встановлено в судовому засіданні, за життя ОСОБА_7 , їй належав на праві приватної власності житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого державним нотаріусом Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори Товстолужською О.В. 23.06.2004 року. Згідно заповіту, посвідченого Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори 26.11.1996 р. за реєстровим №4-3522, спадкоємцями майна: ОСОБА_47 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_14 , є ОСОБА_7 , що мешкає у АДРЕСА_10 . Спадкове майно, на яке видане це свідоцтво складається з: 1/2 ( однієї другої) частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель при ньому, що знаходиться в АДРЕСА_1 . На земельній ділянці площею 518 кв.м. знаходиться жилий будинок літ. А-1, жилою площею 42,1 кв.м., та надвірні будівлі при ньому: льох діт. Б; сарай літ. Г; огорожа 1-3; зл. яма 4; дв. водопровід 5; замощення І; вбиральня літ. В. Вищезгадана 1/2 частина жилого будинку належить спадкодавиці на підставі Договору дарування, посвідченого 3-ою Харківською державною нотаріальною конторою 11.12.58 за р. № 2-17052, зареєстрованого в Харківському міському бюро технічної інвентаризації 09.08.62 за № 27404 та Свідоцтва про право на спадщину, виданого Дванадцятою Харківською державною нотаріальною конторою 26.11.96 за р. № 4-3520, зареєстрованого в Харківському міському бюро технічної інвентаризації 04.12.96 за № 27404. /т.4 а.с.37/
Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22.11.1963 р., посвідченого приватним нотаріусом третьої Харківської державної нотаріальної контори Єфімовою К.О., що спадкоємицею після померлої ІНФОРМАЦІЯ_15 ОСОБА_48 , згідно її Заповіту посвідченого в третій Харківській державній нотаріальній конторі 02.08.1962 р. по реєстру №1-5178, є її онучка - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , яка проживає в АДРЕСА_1 . До складу спадкового майна входить частина домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала померлій спадкодавиці згідно договору на право побудови будинку, посвідченого в 3-й державній нотаріальній конторі м.Харкова 29.07.1954 р. за реєстровим №1-10717, зареєстрованого в бюро технічної інвентаризації м.Харкова 19.11.1958 року, під №27404. /т.4 а.с.40/
Як убачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 27.11.2019 року, частина житлового будинку літ. «А-1» з надвірними будівлями та спорудами, обєкт житлової нерухомості: загальною площею 58.4 кв.м., житлова площа 42 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 . Також, надвірні будівлі та споруди: лат. «а»-прибудова, літ. «а1» - тамбур, літ. «г»-сарай, літ. «Б» - льох, літ. «В» - вбиральня, літ. «Д» - гараж, №1-3-огорожа, №4-зливна яма, №5 - дв.водопровід, І-замощення, на підставі свідоцтва про право на спадщину, серія та номер: 2-2461, виданий 22.11.1963 р., видавник: Третя Харківська державна нотаріальна контора, на праві приватної власності, розмір частки , а також частка на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23.06.2004 року, належить ОСОБА_7 , РНОКПП НОМЕР_4 . /т.4 а.с. 61-62/
Відповідно до ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Поняття сім`ї, сформульоване в цій статті, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбі. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі N 644/6274/16-ц (провадження N 14-283цс18) вказано, що "згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року N 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання, спільний побут і взаємні права й обов`язки".
Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99) (постанова Верховного Суду від 18.03.2019 року у справі №357/6408/17).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, надавши їм належну правову оцінку, суд прийшов до наступних висновків, в саме: судом встановлено, що спадкодавець ОСОБА_7 перебувала у зареєстрованому шлюбі та проживала разом із чоловіком ОСОБА_10 .. Позивач допомагала як в догляді та лікуванні ОСОБА_7 , так батькові ОСОБА_10 , а після їх смерті займалась їх похованням, але суд критично розцінює доводи позивача про постійне сумісне проживання однією сім`єю ОСОБА_1 разом із батьком, враховуючи надані та досліджені докази, вважає даний факт не доведеним.
Спадкодавець ОСОБА_7 , яка за життя мала на праві власності житловий будинок із спорудами та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , померла в Німеччині ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після її смерті відкрилась спадщина в вигляді будинку та земельної ділянки, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . На час своєї смерті ОСОБА_7 проживала у Німеччині із чоловіком ОСОБА_10 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_8 . За повідомленням нотаріальної контори після смерті ОСОБА_7 та ОСОБА_10 спадкові справи на території України не заводились. Позивач по справі є донькою ОСОБА_10 , відомостей про спільне проживання на час смерті ОСОБА_10 та позивача матеріали справи не містять. Відомостей про прийняття спадщини позивачем на території України матеріали справи не містять. 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).
Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Статтею 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).
Згідно ст. 1268, 1269 ЦК України - спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
У частині третій статті 1221 ЦК України зазначено, що якщо спадкодавець мав останнє місце проживання на території іноземної держави, місце відкриття спадщини визначається відповідно до Закону України "Про міжнародне приватне право".
У статті 70 Закону України "Про міжнародне приватне право" передбачено, що з урахуванням положень статей 71, 72 цього Закону спадкові відносини регулюються правом держави, у якій спадкодавець мав останнє місце проживання, якщо спадкодавцем не обрано в заповіті право держави, громадянином якої він був. Вибір права спадкодавцем буде недійсним, якщо після складання заповіту його громадянство змінилося.
Згідно статті 71 Закону України "Про міжнародне приватне право" спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, а майна, яке підлягає державній реєстрації в Україні, - правом України.
Згідно ст. 76, 77 Закону України «Про міжнародне приватне право» - суди розглядають будь-які справи з іноземним елементом, в тому числі у таких випадках: п. 7) дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України. Підсудність судам України є виключною у таких справах з іноземним елементом: якщо нерухоме майно, щодо якого виник спір, знаходиться на території України, якщо у справі про спадщину спадкодавець - громадянин України і мав в ній місце проживання.
В постанові ОП КЦС ВС від 13 березня 2023 року у справі № 398/1796/20, зазначено, що у випадку, коли спадкодавець на час смерті проживав за межами України і до складу спадщини входять права на нерухоме майно, яке знаходиться на території України, прийняття спадщини відбувається у спосіб звернення спадкоємця з відповідною заявою до компетентного органу, уповноваженого на вчинення нотаріальних дій, за місцем знаходження нерухомого майна в Україні. Якщо спадкоємець не подав у визначений законом строк нотаріусу за місцем знаходження нерухомого майна в Україні заяву про прийняття спадщини, він не може вважатися таким, що прийняв спадщину. Прийняття спадщини за межами України не свідчить про прийняття спадщини, яка знаходиться в Україні. Такий факт не має юридичного значення для спадкування права на нерухоме майно, розташоване на території України.
У постанові від 21 червня 2023 року у справі № 175/1404/19 КЦС ВС зауважив, що факт відкриття спадкової справи нотаріусом за заявою, поданою з порушенням строку, не може свідчити про прийняття особою спадщини, оскільки повноваження щодо поновлення строку для прийняття спадщини надані виключно суду.
Тому суд вважає, що підстав для визнання факту проживання позивача зі спадкодавцем однією сім`єю на час відкриття спадщини та про визнання права власності в порядку спадкування за законом, у суда не має, враховуючи не доведеність факту спільного проживання та не прийняття спадщини, у вигляді нерухомого майна, позивачем на території України у передбачений ЦК України та Закону України «Про міжнародне приватне право», строк та спосіб. 
Щодо позовних вимог про визнання довіреності від 12.11.2029 року та договору дарування від 27.11.2019 року недійними, суд зазначає наступне. 
Згідно ст. 215 ЦК України - підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно ст.. 203 ЦК України - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.  Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.  Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Конструкція частини третьої статті 203 ЦК України визначає наявність волевиявлення учасника правочину обов`язковим і безумовним елементом, додержання якого є необхідним для чинності правочину. При цьому таке волевиявлення має бути: 1) вільним; 2) відповідати внутрішній волі учасника правочину.
Велика Палата Верховного Суду в своїх постановах неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. 
Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») суд самостійно здійснює пошук і застосовує норми права для вирішення спору безвідносно до посилань сторін, але залежно від установлених обставин справи. Суд виявляє активну роль, самостійно надаючи юридичну кваліфікацію спірним правовідносинам, обираючи та застосовуючи до них належні норми права після повного та всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній та резолютивній частинах. Отже, обов`язок надати юридичну кваліфікацію відносинам сторін спору виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку юридичну норму слід застосувати для вирішення спору, виконує саме суд [близькі за змістом висновки Велика Палата Верховного Суду сформулювала в постановах від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19 (пункти 6.56-6.58), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (провадження № 14-206цс21, пункт 9.58)]. 
В постанові ВС від 29 серпня 2023 року cправа № 910/5958/20, зазначено, що виходячи з наведених норм, при розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину судом повинно вирішуватися питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, але й чи було порушене цивільне право або інтерес особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право (інтерес) порушене та в чому полягає порушення. Суд зазначає, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено. При цьому відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові (така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 4 червня 2019 року, справа №916/3156/17, зазначила, що правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Цивільні правочини, які порушують публічний порядок, є нікчемними. Якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом (пункт 69). Такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом (пункт 70). 
За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. (пункти 94-95 постанови)
Згідно ст. 237, 238,239, 240, 244 ЦК України - представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє. Представник зобов`язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто. Він може передати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі, якщо це встановлено договором або законом між особою, яку представляють, і представником, або якщо представник був вимушений до цього з метою охорони інтересів особи, яку він представляє. Представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.
Згідно ст. 248 ЦК України - представництво за довіреністю припиняється у разі: п. 6) смерті особи, яка видала довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності. З припиненням представництва за довіреністю втрачає чинність передоручення.
Суд зазначає, що відповідно до статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. У випадках, встановлених законом, охороняються інтереси зачатої, але ще не народженої дитини. У випадках, встановлених законом, здатність мати окремі цивільні права та обов`язки може пов`язуватися з досягненням фізичною особою відповідного віку. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.
Усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа має усі особисті немайнові права, встановлені Конституцією України та цим Кодексом. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин (стаття 26 ЦК України).
Судом під час розгляду справи встановлено, що позивач не прийняла спадщину в установленому законом порядку та її права не порушені. Але судом також встановлено, що довіреність від імені ОСОБА_7 та договір дарування від 27.11.2019 року був укладений після смерті спадкодавця ОСОБА_7 , в порушення чинного законодавства України, довіреність від імені ОСОБА_7 була підписана невідомою особою, після її смерті, тобто не було волевиявлення ОСОБА_7 на укладання угоди, тому договір дарування є не укладеним.  При цьому суд критично ставиться до пояснень представника відповідача про те, що відповідачу не було відомо про смерть ОСОБА_7 , на час оформлення договору дарування спірного будинку. 
ВП ВС в постанові від 27 листопада 2024 року у справі №204/8017/17 зазначила, що основним критерієм, за яким можна розмежувати укладені та неукладені правочини, є факт вираження сторонами правочину їх волевиявлення - зовнішньої об`єктивної форми виявлення волі особи, що проявляється у вчиненні цілеспрямованих дій з метою зміни цивільних правовідносин, що склалися на момент вчинення правочину. Коли ж відсутній факт вираження волевиявлення стороною двостороннього правочину, можна говорити про відсутність обов`язкового субєкта цивільних правовідносин та, як наслідок, констатувати відсутність фактичної підстави для виникнення договірних правовідносин. На відміну від неукладеного правочину, оспорюваний та нікчемний правочин є такими, що відбулися, а його сторони виразили своє волевиявлення на зміну цивільних правовідносин. Отже, тлумачення частини третьої статті 203 ЦК України дає підстави стверджувати, що вона застосовується лише тоді, коли існує хоча б якесь волевиявлення учасника правочину. Якщо процес формування його волі відбувся під впливом (тиском) зовнішніх обставин чи факторів, які її деформують, за приписами частини першої статті 215 ЦК України це є підставою для визнання правочину недійсним. Підпис на правочині, для якого визначено обов`язкову письмову форму, виконує функцію підтвердження волевиявлення сторони, зафіксованого у тексті цього правочину, та є обов`язковим атрибутом письмової форми правочину. З огляду на зміст частини четвертої статті 203, частини першої статті 215, частини першої статті 218 ЦК України закон не пов`язує недійсність правочину з недотриманням установленої для нього обов`язкової письмової форми, частиною якої є підпис сторін. Водночас укладеність договору пов`язується з досягненням сторонами згоди з усіх істотних його умов. Належним підтвердженням цього є, зокрема, їх підписи.
Неукладеність договору у зв`язку з недотриманням установленої для нього законом обов`язкової письмової форми, зокрема й щодо його підписання,
повинна насамперед корелюватися з відсутністю у сторони правочину
волевиявлення на його укладення, про що може свідчити факт непідписання
договору цією особою чи підписання його від імені сторони іншою
неуповноваженою особою (підроблення підпису).
Отже, відсутність або підроблення підпису сторони (яка у зв`язку із цим фактично не є учасником договірних правовідносин) на письмовому правочині створює презумпцію відсутності волевиявлення сторони на виникнення, зміну чи припинення цивільних правовідносин, яка може бути спростована письмовими
доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, що підтверджують
факт наявності волевиявлення на укладення правочину у сторони, яка заперечує
проти цього. Натомість неспростування цієї презумпції свідчить про неукладеність договору, яка ґрунтується на положеннях абзацу першого частини першої статті 638 ЦК України - договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Підсумовуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відсутність (підроблення) підпису сторони правочину, щодо якого передбачена
обов`язкова письмова форма, за загальним правилом не свідчить про недійсність цього правочину, а вказує на дефект його форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення, свідчить про неукладеність такого правочину.
Неукладений правочин не може бути визнаний недійсним чи вважатися нікчемним (недійсним у силу вимог закону), оскільки недійсність правочину як
приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення
цивільних прав та інтересів, щодо яких було виражено волевиявлення сторін
правочину, або ж їх відновлювати.
Із досліджених судом документів встановлено, що Довіреність від 12.11.2019 року року, яка була оформлена в порядку передоручення, ОСОБА_44, який діяв і інтересах ОСОБА_7 , на підставі нібито виданою нею основної довіреності від 05.11.2019 року (підписаною невідомою особою, враховаючи, що ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ), якою в порядку передоручення ОСОБА_44 уповноважив ОСОБА_3 укласти угоду договору дарування, довіреності як основна, так і довіреність в порядку передоручення були оформлені вже після смерті спадкодавця ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Договір дарування від 27.11.2019 року, який був оформлений між ОСОБА_3 та ОСОБА_55 також був оформлений після смерті ОСОБА_7 по довіреності, оформленої з порушенням закону, підписаною невідомою особою. Враховуючи, що цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті, ОСОБА_7 не могли висловити волевиявлення на укладання договору дарування та відповідно не видавала для цього довіреність. Як довіреність від 12.11.2029 року, так і договір дарування від 27.11.2029 року суперать чинному законодаству, ЦК України, так як не було вільного волевиявлення учасника правочину - ОСОБА_7 , що відповідало би її внутрішній волі, цивільна дієздатність та правоздатність якої, враховуючи, що на час оформлення довіреності та договору дарування ОСОБА_7 померла, була припинена. Судом встановлено, що ні довіреність, ні договір дарування спадкодавцем ОСОБА_7 не підписувались, довіреність від її імені була підписана невідомою особою. Тобто як довіреність так і договір, які протирічать законодавству, та вчиненні в його порушення є неукладеними, тому не потребують додаткового визнання їх недійсними.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Таким чином,  повно та всебічно розглянувши справу, проаналізувавши доводи сторін, дослідивши та оцінивши всі докази у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що нотаріально посвідчені довіреність та договір дарування нерухомого майна, які від імені спадкодавця ОСОБА_7 підписані сторонньою особою, після смерті ОСОБА_7 , що може свідчити про наявність ознак кримінального правопорушення, потрібно кваліфікувати як неукладені, з огляду на відсутність підтвердження волевиявлення ОСОБА_7 на укладення відповідного правочину, тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Ухвалою суду від 17.09.2021 року було частково задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову та вжито заходи забезпечення позову, шляхом заборони ОСОБА_4 відчуження та/або передавання в заставу, або інше обтяження нерухомого майна, а саме: житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який належить на праві власності ОСОБА_4 , на підставі договору дарування посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Алтуніною Т.П. від 27.11.2019 року.
Згідно ст. 158 ЦПК України - суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. Тому, враховуючи відмову у задоволенні позову, суд вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову застосовані ухвалою суду від 17.09.2021 року.
На підставі викладеного, керуючись ст. 4-13,76-89, 258-273 ЦПК України, суд, -

В И Р I Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання довіреності та договору дарування житлового будинку та земельної ділянки недійсними, про встановлення юридичного факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю на час відкриття спадщини та про визнання права власності в порядку спадкування за законом, треті особи: приватний нотаріус Харківського міського Нотаріального округу Харківської області Саутенко Н.В., Харківська міська рада - відмовити.
Скасувати заходи забезпечення позову застосовані ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17.09.2021 року у вигляді заборони ОСОБА_4 відчуження та/або передавання в заставу, або інше обтяження нерухомого майна, а саме: житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який належить на праві власності ОСОБА_4 , на підставі договору дарування посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Алтуніною Т.П. від 27.11.2019 року.
Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , РНОКПП НОМЕР_7 , адреса проживання: АДРЕСА_6 , тел. НОМЕР_8 ;
Представник позивача: Плугатирьова Наталія Вікторівна , РНОКПП НОМЕР_9 , адреса: АДРЕСА_11 , робоча адреса: АДРЕСА_12 , тел. НОМЕР_10 ;
Відповідач: ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_2 ;
Відповідач: ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_3 
Представник відповідача: Стрельникова Інга Геннадіївна , АДРЕСА_13 ; 
Третя особа: приватний нотаріус Харківського міського Нотаріального округу Харківської області Саутенко Н.В., адреса: 61003, м.Харків, вул. Університетська, буд.9; 
Третя особа: Харківська міська рада, 61003, м.Харків, майдан Конституції,7. 
Повний текст рішення складено 30.03.2026 року.

Головуючий - суддя:    І.В.Ульяніч