Номер провадження: 22-ц/813/3157/26 
Справа № 523/5436/25
Головуючий у першій інстанції Боков О. М.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.02.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів колегії: Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,
при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю: представника ОСОБА_1 - адвоката Воронцової Я.В.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на ухвалу Пересипського районного суду м. Одеси від 08 травня 2025 року по справі за скаргою ОСОБА_1 , стягувач ОСОБА_3 (правонаступник ПАТ «Фінростбанк), заінтересована особа, бездіяльність якої оскаржується: Пересипський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального Управління міністерства юстиції (м. Одеси) про зобов`язання вчинити дії щодо зняття арештів, -

В С Т А Н О В И В:

02 квітня 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконання та зобов`язання вчинити дії щодо зняття арештів, в обґрунтування якої зазначено, що в лютому 2025 року скаржнику стало відомо, що на майно, яке йому належить на праві власності накладено арешти на підставі постанов Першого Суворовського ВДВС за наступними виконавчими провадженнями: В-15/690 від 10.08.2010 (обтяження 10135400), В-15/690 від 17.11.2010 (обтяження 10523398), АА 632448 від 06.08.2010 (обтяження №10128803), ВП НОМЕР_2 від 30.03.2015 (обтяження №9906418).
Вказані вище виконавчі провадження закінчені, а виконавчий лист за ВП НОМЕР_2 було повернуто стягувачеві на підставі п. 4 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження». Представник вказує, що кожна особа має право на захист свого порушеного права та відповідно, в силу положення ст. 316 ЦК України власник має право володіти та розпоряджатись майном, яке належить йому на праві власності.
На підставі викладеного просить:
- визнати бездіяльність начальника Пересипського ВДВС в м. Одесі Південного міжрегіонального Управління міністерства юстиції (м. Одеси), що полягає у не знятті арешту з нерухомого боржника ОСОБА_1 протиправною;
- зобов`язати Пересипський ВДВС в м. Одесі Південного міжрегіонального Управління міністерства юстиції (м. Одеси) вчинити дії щодо зняття (скасування) арешту із усього нерухомого майна ОСОБА_1 накладеного на підставі постанови Першого Суворовського ВДВС від 30.03.2015 року ВП НОМЕР_2;
- зобов`язати Пересипський ВДВС в м. Одесі Південного міжрегіонального Управління міністерства юстиції (м. Одеси) вчинити дії щодо зняття (скасування) арешту із 771/5000 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , накладеного на підставі постанови Першого Суворовського ВДВС від 10.08.2010 року В-15/690;
- зобов`язати Пересипський ВДВС в м. Одесі Південного міжрегіонального Управління міністерства юстиції (м. Одеси) вчинити дії щодо зняття (скасування) арешту із 771/5000 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , накладеного на підставі постанови Першого Суворовського ВДВС від 17.11.2010.
Ухвалою Пересипського районного суду м. Одеси від 08 травня 2025 року в задоволенні скарги ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити дії щодо зняття арештів відмовлено.
Не погодившись із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою в якій просить скасувати ухвалу Пересипського районного суду м. Одеси від 08 травня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити скаргу ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити дії щодо зняття арештів, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
ОСОБА_3 та представник Пересипського ВДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального Управління міністерства юстиції (м. Одеси) в судове засідання до апеляційного суду не з`явились, про свідчать довідки про доставку судових повісток-повідомлень в електронні кабінети Електронного суду (а.с. 68-70).
Клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.
 
Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Крім того, Верховний Суд в постанові від 01.10.2020 по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених про дату і час судового засідання учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_1 - адвоката Воронцову Я.В., яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, за наступних підстав.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. і саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини 2 статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини 2 статті 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану.
Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. 
Право на доступ до суду, передбачено пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає таке: «Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру».
Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Жоффер де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року зазначено, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним.
Згідно статті 447-1 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.
Судом першої інстанції встановлено, що при перевірці АСВП виявлено, що в Першому ВДВС перебувало ВП НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа у справі №2-653/10 виданого 11.03.2010 Суворовським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ФІНРОСТБАНК» боргу в розмірі: 53 356, 41 грн, заборгованість за вищевказаним листом, виконавчий збір та витрати по провадженню - боржником не сплачено.
03.08.2015 старшим державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого листа стягувачу на підставі п. 4 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження».
У зв`язку з несплатою - відсутні підстави для скасування арешту у межах вказаного виконавчого провадження.
Щодо інших арештів, судом встановлено, що за даними листа-відповіді від 24.03.2025 при перевірці АСВП виявлено: арешт на майно боржника накладений постановою АА 632447 якою накладено арешт на 771/5000 часин квартири - накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження В-15/690 від 10.08.2010; та на вищевказане майно накладений постановою В-15/690 від 17.11.2010 - надати більш детальну інформацію за виконавчими провадженнями не вдається можливим, оскільки вказані виконавчі провадження знищені, за закінченням терміну зберігання, який згідно Наказу становить 3 роки.
В скарзі заявник зазначає та посилається на те, що відповідно до п. 16 Інструкції з організації примусового виконання рішень свідчить, що інструкцією передбачена можливість державного виконавця вчинити дії направлені на скасування заходів забезпечення виконавчого провадження у випадках, коли воно було закінчено на підставі ч. 1 ст. 39 чи ч. 1 ст. 47 Закону «Про виконавче провадження». При цьому обов`язок вчинення відповідних дій державного виконавця виникає в момент звернення боржника з відповідною заявою.
Відмовляючи в задоволенні скарги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив із того, що оскільки згідно відомостей наданих державною виконавчою службою, виконавче провадження було повернуто стягувачу відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (редакція 2015 року), що є відмінними поняттями по відношенню до закінчення провадження відповідно до норм Закону України «Про виконавче провадження».
Отже, законом, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, було передбачено зняття арешту з майна боржника у випадку закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, а не у випадку повернення виконавчого документа стягувачу.
Таким чином, у випадку повернення виконавчого документа стягувачеві державний виконавець позбавлений права самостійно зняти арешт, накладений на майно боржника.
Враховуючи наведене, суд виходив із того, що державним виконавцем не було порушено вимог закону та його дії щодо не зняття арешту з майна боржника на час вчинення виконавчої дії були правомірними, оскільки на час повернення виконавчого документа стягувачеві - 03.08.2015 правових підстав для зняття арешту у державного виконавця не було.
Щодо арешту накладеного в рамках виконавчого провадження В-15/690 з листа-відповіді судом встановлено, що надати відомості за даним виконавчим провадженням взагалі не можливо, постанови про арешт майна були винесені в 2010 році, виконавче провадження знищено.
Таким чином, враховуючи той факт, що в даному випадку дії державного виконавця були вчинені відповідно до закону в межах наданих йому повноважень, тобто є правомірними, скарга ОСОБА_1 , в якій він просить визнати дії (бездіяльність) державного виконавця неправомірними та зобов`язати його зняти арешт належного йому майна задоволенню не підлягає.
Законом не передбачено зобов`язання судом державного виконавця під час розгляду скарги у порядку статті 447 ЦПК України зняти арешт з майна. ОСОБА_1 обрав не вірний спосіб захисту свого порушеного права. При цьому, відповідно до частини 5 статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.
Однак, колегія суддів апеляційного суду не погоджується із таким висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.
Так, умови і порядок виконання судових рішень, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх в добровільному порядку, на час видачі виконавчого листа №2-653/10 виданого 11.03.2010, пред`явлення його до виконання та накладення арешту на майно боржника були врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», який втратив чинність 05 жовтня 2016 року.
Відповідно до частини 1 статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 1999 року) звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.
Аналогічна за змістом норма закріплена у частині 1 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження», який набрав чинності з 05 жовтня 2016 року.
Отже, арешт є початковою стадією виконавчого провадження щодо звернення стягнення на майно боржника.
Відповідно до частини 2 статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 1999 року) арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.
Схожі за змістом приписи містяться у статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 2016 року).
Виконавче провадження як сукупність дій, спрямованих на примусове виконання рішень, передбачає застосування арешту майна боржника як засобу, що обмежує можливість відчуження майна боржником із метою його подальшої реалізації у спосіб, передбачений законом.
Отже, правовою метою накладення державним (приватним) виконавцем арешту на майно боржника є забезпечення реального виконання рішення, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.
Термін «завершення виконавчого провадження» застосовувався у нормі статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 1999 року) як узагальнююче поняття процесуальної стадії виконавчого провадження.
Відповідно до частини 1 статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 1999 року) державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно з статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно з статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно з статтею 48 цього Закону.
У Законі України «Про виконавче провадження» (чинний на момент розгляду цієї справи) відсутня норма, аналогічна нормі частини 1 статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 1999 року). Закон України «Про виконавче провадження» (чинний на момент розгляду цієї справи) не містить такого поняття, як «завершення виконавчого провадження», водночас окремо врегульовує виконавчі дії щодо закінчення виконавчого провадження у статті 39 та щодо повернення виконавчого документа стягувачу в статті 37.
Як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчого документа стягувачу є формами завершення виконавчого провадження, проте вони мають різні правові підстави та відповідно різні правові наслідки.
Закінчення виконавчого провадження є стадією виконавчого провадження і передбачає завершення вчинення виконавчих дій щодо примусового виконання рішення в межах відповідного виконавчого провадження. Зміст правових підстав для закінчення виконавчого провадження, визначених частиною 1 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 1999 року) (частиною 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» (чинний на момент розгляду цієї справи), свідчить про об`єктивну неможливість виконати відповідне рішення у примусовому порядку. На відміну від обставин, що зумовлюють повернення виконавчого документа стягувачу, обставини, які є підставою для закінчення виконавчого провадження, не перестануть існувати в майбутньому.
З наведеного слідує і формування наслідків закінченого виконавчого провадження, зокрема, виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочато знову, крім випадків передбачених законом (частина 1 статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинний на момент розгляду цієї справи)).
У частині 5 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 1999 року) визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (аналогічна норма міститься в частині 5 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинний на момент розгляду цієї справи).
Повернення виконавчого документа стягувачу є процесуальною дією державного (приватного) виконавця, яка вчиняється останнім у випадку, коли внаслідок існування певних обставин або дій чи бездіяльності учасників виконавчого провадження неможливо у примусовому порядку виконати відповідне рішення. Разом з цим повернення виконавчого документа стягувачу не свідчить про неможливість примусового виконання рішення взагалі, а лише про таку неможливість у певний момент. Тобто якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення виконавчого документа стягувачу, то останній може повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення.
Аналіз наведених норм права свідчить про те, що законодавець чітко передбачив два випадки, коли державний (приватний) виконавець зобов`язаний зняти арешт з майна боржника, та зазначити про це у відповідній постанові, а саме:
- у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій);
- у разі повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.
Апеляційним судом встановлено, що на примусовому виконанні в Першому ВДВС перебувало ВП НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа у справі №2-653/10 виданого 11.03.2010р. Суворовським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ФІНРОСТБАНК» боргу в розмірі 53 356,41 грн.
Постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер ВП НОМЕР_2, виданий 30.03.2015, Першим Суворовським ВДВС Одеським міським управлінням юстиції накладено арешт на все нерухоме майно належне ОСОБА_1 
03 серпня 2015 року старшим державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого листа стягувачу на підставі п. 4 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження», який передбачав, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа (у редакції 1999 року).
Також встановлено, що ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2020 року по справі №2-653/10 задоволено заяву ОСОБА_3 про заміну сторони виконавчого провадження, видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання.
Замінено стягувача у виконавчих листах №2-653/10 від 11.03.2010, виданих на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18.01.2010 у справі за позовом ПАТ «Фінростбанк» до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №1/20076 від 12.08.2008, а саме ПАТ «Фінростбанк» на його правонаступника ОСОБА_3 .
Видано дублікат виконавчого листа №2-653/10, боржником за яким є ОСОБА_4 , виданого на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18.01.2010 у справі за позовом ПАТ «Фінростбанк» до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №1/20076 від 12.08.2008.
Поновлено строк для пред`явлення до виконання виконавчого листа №2-653/10, боржником за яким є ОСОБА_4 , виданого на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18.01.2010 у справі за позовом ПАТ «Фінростбанк» до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №1/20076 від 12.08.2008.
Постановою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Шипковим Є.О. від 11.03.2020, за заявою стягувача ОСОБА_3 відкрито виконавче провадження ВП НОМЕР_3 з виконання виконавчого листа №2-653/10 від 11.03.2010, виданого на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18.01.2010 у справі за позовом ПАТ «Фінростбанк» до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №1/20076 від 12.08.2008. Боржник ОСОБА_1 ..
Постановою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Шипковим Є.О. від 03.08.2020, у зв`язку із заявою стягувача ОСОБА_3 , відповідно до якої вимоги виконавчого документу боржником ОСОБА_1 виконані в повному обсязі, в солідарному порядку, керуючись п. 9 ч. 1 ст. 39, ст. 40 «Про виконавче провадження», виконавче провадження ВП НОМЕР_3 закінчено.
На підтвердження виконання зобов`язань Дробенюка Олександра Вікторовича, стягувачем ОСОБА_3 26 липня 2021 року було видано лист-підтвердження, яким ОСОБА_3 підтвердив, що заборгованість за кредитним договором №1/20076 від 12.08.2008 погашено та жодних претензій з приводу кредитного договору №1/20076 від 12.08.2008 та договору поруки №1/20076 від 12.08.2008 до ОСОБА_1 він не має.
Таким чином, оскільки виконавче провадження НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа у справі №2-653/10 виданого 11.03.2010 Суворовським районним судом м. Одеси, стягувач ПАТ «ФІНРОСТБАНК», та в подальшому виконавче провадження НОМЕР_3, стягувач ОСОБА_3 закінчено на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 «Про виконавче провадження», а саме фактично виконано в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, державний (приватний) виконавець зобов`язаний зняти арешт з майна боржника.
В листі Пересипського ВДВС у м. Одесі Міністерства юстиції України Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) від 24.203.2025 №37541, адвокату Воронцововій Я.В. було повідомлено, що в Першому ВДВС перебувало ВП НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа у справі №2-653/10 виданого 11.03.2010 Суворовським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ФІНРОСТБАНК» боргу в розмірі: 53 356,41 грн. У зв`язку з несплатою суми виконавчого збору та витрат провадженню, у виконавця відсутні підстави знімати арешт з майна божника.
Однак, як вірно зазначено в апеляційній скарзі, питання про стягнення виконавчого збору ані Пересипським відділом ДВС у м. Одесі ПМУ МЮ, ані приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Шипковим Є.О. не вирішувалось, жодної постанови про стягнення виконавчого збору не пред`являлось до виконання в межах строків, встановлених для пред`явлення таких документів (3 місяці з дати винесення).
Таким чином не зняття арешту з майна боржника, накладеного під час виконання виконавчого листа №2-653/10 є протиправною і порушене право ОСОБА_1 підлягає захисту шляхом зобов`язання виконавця зняти арешт з майна боржника.
Зокрема, в постанові від 11.04.2024 у справі №569/6143/23 Верховний Суд дійшов висновку про те, що оскільки вчинення будь-яких дій державним виконавцем за межами виконавчого провадження є неможливим, а особа, яка вважає себе правонаступником стягувача та повідомлена про розгляд цієї справи в суді, не ініціювала продовження виконавчих дій, то збереження арешту, накладеного державним виконавцем з метою виконання судового рішення, за відсутності відкритого виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право боржника на мирне володіння майном.
Таких самих висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22.12.2021 у справі №645/6694/15, у постанові від 03.11.2021 в справа №161/14034/20.
Застосування державними виконавцями наданого їм широкого кола повноважень та законодавчо визначених механізмів, спрямованих на виконання судових рішень, входить до їх обов`язків, визначених статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження», щодо вжиття передбачених цим Законом заходів для неупередженого, ефективного, своєчасного і повного вчинення виконавчих дій.
Аналіз норм Закону України «Про виконавче провадження» щодо підстав накладення арешту на майно боржника та зняття такого арешту дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.
Таким чином, враховуючи погашення боржником боргу, відсутність виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, відсутність будь-яких відомостей стосовно рішення виконавця про стягнення з боржників виконавчого збору, наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника та відсутність необхідності подальшого застосування такого арешту на майно боржника.
Щодо решти вимог скарги ОСОБА_1 слід зазначити наступне.
Згідно листа Пересипського ВДВС в м. Одесі Південного міжрегіонального Управління міністерства юстиції (м. Одеси) від 24.03.2025 №37543, адвоката Воронцову Я.В. повідомлено, що при перевірці АСВП виявлено:
-арешт на майно боржника: невизначене майно, все нерухоме майно (обтяження №10128803), накладений постановою АА 632448 від 06.08.2010, Першим Суворовським ВДВС Одеського міського управління юстиції;
-арешт на майно боржника: інше, 771/5000 част. квартири за адресою: АДРЕСА_1 (обтяження №10135400), накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження В-15/690 від 10.08.2010, Першим Суворовським ВДВС Одеського міського управління юстиції;
-арешт на майно боржника: квартира 771/5000 частина: АДРЕСА_1 (обтяження №10523398), накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження В-15/690 від 17.11.2010, Першим Суворовським ВДВС Одеського міського управління юстиції
У вищезазначеному листі також зазначено, що надати більш детальну інформацію за виконавчими провадженнями в межах яких накладено арешт не надається можливим, оскільки вказані провадження було знищено за закінченням терміну зберігання, який становить 3 роки. Підстави для зняття арешту з майна, згідно матеріалів надісланих до відділу та при перевірці реєстру відсутні (а.с. 16).
Відповідно до ст. ст. 317, 319, 321 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Верховний Суд неодноразово зауважував, в тому числі в постанові від 26.11.2025 в постанові №766/8488/24, що застосування арешту майна боржника як обмежувального заходу не повинно призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Кечко проти України» від 08.11.2005 визначено, що кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 29.11.1991 у справі «Пайн Велів Девелопменте ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.
Згідно з положеннями статті 41 Конституції України та статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною 2 статті 353 цього Кодексу.
Указані норми визначають непорушність права власності (зокрема приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.
Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.
У постановах Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №2-356/12, від 03.11.2021 у справі №161/14034/20, від 22.12.2021 у справі №645/6694/15-ц, від 26.01.2022 у справі №127/1541/14-ц, від 09.01.2023 у справі №2-3600/09, від 18.01.2023 у справі №127/1547/14-ц, від 07.08.2024 в справі №14-7238/2009 сформульовано правовий висновок про те, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.
Разом із тим нормою пункту 16 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень (в редакції від 01 листопада 2022 року) визначено, що у разі якщо виконавче провадження, за яким подано заяву про зняття арешту з майна боржника або скасування інших заходів примусового виконання рішення, знищено у зв`язку із закінченням строку його зберігання, виконавець вживає заходів щодо відновлення матеріалів виконавчого провадження за допомогою відомостей автоматизованої системи та інших документів, інформації, одержаних ним, у тому числі від сторін виконавчого провадження.
Згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення.
Так, оскільки ОСОБА_1 з 14 серпня 2000 року є власником 771/5000 квартири, на яку й накладено арешти, тож саме ОСОБА_1 був боржником за вказаними виконавчими провадженнями.
Наявність протягом тривалого часу, в даному випадку більше 15 років, нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.
Таким чином, з урахуванням відсутності відкритих виконавчих проваджень щодо ОСОБА_1 , оскільки матеріали справи не містять жодної детальної інформації за виконавчими провадженнями в межах яких накладено арешт, виконавчим органом не вчинено жодних дій щодо відновлення матеріалів виконавчого провадження, апеляційний суд приходить до висновку, що подальше накладення арешту на майно ОСОБА_1 не переслідує законну мету, є невиправданим втручанням у право на мирне володіння майном та непропорційно обмежує права заявника, тривалий час позбавляє його можливості вільно користуватися та розпоряджатися належним на праві власності майном.
Колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, не враховано актуальну практику Верховинного Суду та практику Європейського суду з прав людини, тому ухвала суду підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про задоволення скарги ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконання та зобов`язання вчинити дії щодо зняття арештів.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 задовольнити частково.
Ухвалу Пересипського районного суду м. Одеси від 08 травня 2025 року скасувати та ухвалити постанову, якою скаргу ОСОБА_1 , стягувач ОСОБА_3 (правонаступник ПАТ «Фінростбанк), заінтересована особа, бездіяльність якої оскаржується: Пересипський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального Управління міністерства юстиції (м. Одеси) про зобов`язання вчинити дії щодо зняття арештів - задовольнити.
Визнати бездіяльність начальника Пересипського ВДВС в м. Одесі Південного міжрегіонального Управління міністерства юстиції (м. Одеси), що полягає у не знятті арешту з нерухомого боржника ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) протиправною.
Зобов`язати Пересипський ВДВС в м. Одесі Південного міжрегіонального Управління міністерства юстиції (м. Одеси) вчинити дії щодо зняття (скасування) арешту із усього нерухомого майна ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) накладеного на підставі постанови Першого Суворовського ВДВСОдеського міського управління юстиції від 30.03.2015, серія та номер ВП НОМЕР_2 (номер запису обтяження №9906418).
Зобов`язати Пересипський ВДВС в м. Одесі Південного міжрегіонального Управління міністерства юстиції (м. Одеси) вчинити дії щодо зняття (скасування) арешту із усього нерухомого майна ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) накладеного на підставі постанови Першого Суворовського ВДВСОдеського міського управління юстиції від 06.08.2010, серія АА 632448 (номер запису обтяження №10128803).
Зобов`язати Пересипський ВДВС в м. Одесі Південного міжрегіонального Управління міністерства юстиції (м. Одеси) вчинити дії щодо зняття (скасування) арешту із 771/5000 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), накладеного на підставі постанови Першого Суворовського ВДВСОдеського міського управління юстиції від 10.08.2010, В-15/690 (номер запису обтяження №10135400).
Зобов`язати Пересипський ВДВС в м. Одесі Південного міжрегіонального Управління міністерства юстиції (м. Одеси) вчинити дії щодо зняття (скасування) арешту із 771/5000 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), накладеного на підставі постанови Першого Суворовського ВДВСОдеського міського управління юстиції від 17.11.2010, В-15/690 (номер запису обтяження №10523398).
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції. 
Повний текст судового рішення складено: 13 березня 2026 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький 

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда