Справа № 420/1086/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Катаєвої Е.В., розглянувши у письмовому провадженні в місті Одеса справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_3 ), Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_4 ) про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду через підсистему «Електронний суд» надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (позов поданий адвокатом Бардук М.В.) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі ІНФОРМАЦІЯ_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі ІНФОРМАЦІЯ_4 ), Військової частини НОМЕР_1 (далі в/ч НОМЕР_1 ), у якому просить суд: - визнати протиправним та скасувати наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 №16/10 від 04.01.2026 року в частині призову на військову службу під час мобілізації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 до військової частини НОМЕР_1 ; - визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_7 , які полягали у неправомірному утриманні ОСОБА_1 у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_8 без наявності законних підстав; - зобов`язати в/ч НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення від проходження військової служби ОСОБА_1 та виключити солдата ОСОБА_1 зі списків особового складу в/ч НОМЕР_1 .
Представник позивача в обґрунтування позовних вимог зазначив, що 31.12.2025 року ОСОБА_1 затримано співробітниками Національної поліції в місті Одесі спільно з представниками ТЦКСП та доставлено до приміщення ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Представник вказує, що підстави для затримання позивача були відсутні, оскільки на момент затримання він звільнений з військової служби, що підтверджується витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_2 №71 від 17.03.2023 року.
Крім того позивач був виключений з військового обліку на підставі п. 6 ч.6 ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як особа, яка раніше була засуджена до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину (у редакції закону, чинній на момент виникнення правовідносин). Вироком Яворівського районного суду Львівської області від 2 лютого 2023 року ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 Кримінального кодексу України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком 5 (п`ять) років із звільненням від відбування покарання з випробуванням та встановленням іспитового строку тривалістю 2 (два) роки.
На думку представника, позивач не є військовозобов`язаним, що додатково підтверджується відповідним витягом з інформаційної системи «Резерв+».
31.12.2025 року позивача примусово направлено на проходження військово-лікарської комісії при ІНФОРМАЦІЯ_9 . За результатами прийнятого рішення позивача було визнано придатним до військової служби та здійснено його призов на військову службу під час мобілізації, в особливий період. Представник стверджує, що фактично медогляд позивача не проводився.
Також представник позивача зазначає, що позивач не отримував під особистий підпис направлення на проходження ВЛК, не отримував під розпис повістку щодо призову на військову службу під час мобілізації та відправлення до місць проходження військової служби, що на його думку свідчить про істотні порушення встановленого законом порядку призову.
Представник вказав, що 01.01.2026 року після формального проходження ВЛК позивача доставлено до ІНФОРМАЦІЯ_7 , де він незаконно утримувався до 4 січня 2026 року, після чого направлений для проходження військової служби, що підтверджується листом ІНФОРМАЦІЯ_7 від 05.01.2026 року.
Представник також зазначає, що в мобілізаційних документах наявна помилка в прізвищі позивача « ОСОБА_2 » замість « ОСОБА_3 ».
За таких обставин представник вважає наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 №16/10 від 04.01.2026 року в частині призову на військову службу під час мобілізації ОСОБА_1 протиправним та таким, що підлягає скасуванню. Просив задовольнити позовні вимоги.
Ухвалою суду від 21.01.2026 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження та вирішено, що справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами в електронній формі. 
Ухвала суду від 21.01.2026 року доставлена до електронних кабінетів відповідачів через підсистему «Електронний суд» 21.01.2026 та 23.01.2026. Відповідачі у встановлений судом строк не надали до суду відзиви на позов, інших заяв та клопотань від відповідачів не надходило (згідно автоматизованої системи діловодства Одеського окружного адміністративного суду вхідної кореспонденції по справі станом 13.03.2026 року не зареєстровано). 
Справа розглянута у письмовому провадженні. 
Дослідивши надані учасниками справи докази у їх сукупності, суд встановив, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , є громадянином України та проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 .
Вироком Яворівського районного суду Львівської області від 02.02.2023 року у справі №944/4740/22, який набрав законної сили 07.03.2023, позивача визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5ст.407 Кримінального кодексу України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком 5 (п`ять) років із звільненням від відбування покарання з випробуванням та встановленням іспитового строку тривалістю 2 (два) роки.
Згідно з витягом з наказу командира в/ч НОМЕР_2 №71 від 17.03.2023 року сержанта ОСОБА_1 , який увільнений від займаної посади, та якому призупинено військову службу, колишнього старшого стрільця механізованого відділення механізованого взводу механізованої роти механізованого батальйону військової частини НОМЕР_2 , відповідно до п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» звільнено з військової служби у запас за підпунктом "в" (через набрання законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання). 
У зв`язку з цим позивач виключений з військового обліку (категорія обліку: не військовозобов`язаний), що підтверджується скріншотом із застосунку Резерв+ станом на травень 2025 року наданим представником позивача до позову.
31.12.2025 року під час здійснення заходів оповіщення у складі спільної групи представників ТЦКСП та представників Національної поліції встановлено, що громадянин гр. ОСОБА_1 належить до категорії громадян, які підлягають призову на військову службу, не має діючого бронювання, а також підстав для надання відстрочки від призову на військову службу, не проходив ВЛК для визначення стану придатності до військової служби, у зв`язку із чим йому повідомлено про необхідність явки до ІНФОРМАЦІЯ_5 . Того ж дня його скеровано на проходження медичного огляду для визначення ступеню придатності до військової служби до військово-лікарської комісії, за результатами якого він визнаний придатним до військової служби. В подальшому, 01.01.2026 року гр. ОСОБА_1 доставлений до ІНФОРМАЦІЯ_7 , де його включено до складу команди на відправку, та 04 січня 2026 року гр. ОСОБА_1 на підставі вказаного медичного висновку, а також у зв`язку із відсутністю у нього підстав для надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період призваний на військову службу за мобілізацією та направлений в розпорядження командування військової частини НОМЕР_1 .
Відповідно до поіменного списку військовозобов`язаних, які призвані ІНФОРМАЦІЯ_10 і відправлені у складі команди «в/ч НОМЕР_1 » від 04.01.2026 №5/10/12/1, позивача направлено в розпорядження командира в/ч НОМЕР_1 .
Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 з питань мобілізаційної підготовки, мобілізаційної готовності та мобілізації) від 04.01.2026 №16/10 ОСОБА_1 призвано на військову службу під час мобілізації, на особливий період та відправлено до в/ч НОМЕР_1 . 
Вказані обставини зазначені у листі ІНФОРМАЦІЯ_7 від 05.01.2026 №1/33 та не заперечується представником позивача.
Також вказані обставини встановлені Чорноморським міським судом Одеської області та викладені в ухвалі суду від 07.01.2026 року про завершення розгляду скарги Бардук М.В. в інтересах ОСОБА_1 , поданої в порядку ст.206 КПК України, на незаконне затримання та незаконне утримання ОСОБА_1 в ІНФОРМАЦІЯ_11 з 31.12.2025 року.
Позивач, вважаючи протиправним наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 №16/10 від 04.01.2026 року в частині його призову на військову службу під час мобілізації та дії ІНФОРМАЦІЯ_7 щодо його утримання у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_7 , звернувся до суду з цим позовом до суду. 
Дослідивши матеріали справи та надані докази суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.
Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-ХІІ (далі Закон №2232-ХІІ) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби. 
Відповідно до ч.1 ст.1 Закону №2232-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок включає дотримання правил військового обліку (ч.3 ст.1 Закону №2232-ХІІ). 
Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, якій неодноразово продовжувався та триває на даний час (до 04.05.2026 року).
Відповідно до пункту 2 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» військовому командуванню разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування доручено запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.
Крім того, Указом Президента України від 24.02.2022 року №69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію (далі Указ №69/2022). 
Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 року №3543-ХІІ (далі Закон №3543-ХІІ) визначено, що:
- мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу;
- особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Абзацом 4 ч.1 ст. 22 Закону №3543-ХІІ встановлено, що громадяни зобов`язані проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби згідно, зокрема, з рішенням військово-лікарської комісії чи відповідного районного (міського) ТЦК та СП.
Також, на виконання вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» від 11.04.2024 року, №3633-ІХ Кабінетом Міністрів України постановою №560 від 16.05.2024 року, затверджено Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період (далі Порядок №560), яким врегульовано організацію медичного огляду військовозобов`язаних та резервістів для визначення придатності до військової служби.
Пунктом 70 Порядку №560 передбачено, що порядок проведення медичного огляду резервістів та військовозобов`язаних, персональний склад військово-лікарських комісій, порядок їх роботи визначаються у порядку, встановленому Міноборони.
Так, наказом Міністерства оборони України №402 від 14.08.2008 року затверджено Положення про Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України (далі Положення про ВЛК), яким визначено процедуру проведення військово-лікарської експертизи військово-лікарськими комісіями.
Згідно пункту 1.2 Розділу І Положення про ВЛК військово-лікарська експертиза визначає, крім іншого, придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів.
Відповідно до пункту 2.1 розділу І Положення про ВЛК для проведення військово-лікарської експертизи створюються військово-лікарські комісії, штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі).
Штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі) ВЛК (лікарсько-льотні комісії (далі - ЛЛК)) приймають постанови. Постанови ВЛК (ЛЛК) оформлюються свідоцтвом про хворобу, довідкою військово-лікарської комісії, протоколом засідання штатної військово-лікарської комісії.
Згідно з пунктом 2.4.10 розділу І Положення про ВЛК постанова ВЛК регіонів може бути оскаржена у ЦВЛК або у судовому порядку.
Представник позивача у позовній заяві зазначав, що за результатами прийнятого рішення ВЛК позивача визнано придатним до військової служби, однак стверджує, що фактично медичний огляд позивача не проводився. Також представник вказував, що позивач не отримував під особистий підпис направлення на проходження військово-лікарської комісії, а також не отримував під розпис повістку щодо призову на військову службу під час мобілізації та відправлення до місць проходження військової служби.
Тобто, представник позивача в обґрунтування позовних вимог посилається на порушення процедури проведення медичного огляду ВЛК, однак за змістом позовної заяви не оскаржує у встановленому законодавством порядку будь-яку постанову ВЛК, якою оформлено результати медичного огляду позивача.
Отже постанова ВЛК, якою позивач признаний придатним до військової служби та відповідно доводи представника позивача, що огляд позивача фактично не проводився, не є предметом розгляду у цій справі.
Крім того, суд вважає недоведеними доводи представника позивача про те, що позивач не є військовозобов`язаним, оскільки в обґрунтування представник посилається на скріншотом із додатку «Резерв+» станом на травень 2025 року.
Водночас представником позивача не надано електронного військово-облікового документа позивача, який би підтверджував його статус як особи, виключеної з військового обліку, станом на момент вчинення мобілізаційних заходів відносно нього (грудень 2025 року).
У той же час суд враховує, що відповідно до ст.88 ККУ особа визнається такою, що має судимість, з дня набрання законної сили обвинувальним вироком і до погашення або зняття судимості.
Згідно з п.1 ч.1 ст.89 ККУ такими, що не мають судимості, визнаються особи, засуджені відповідно до ст.75 цього Кодексу, якщо протягом іспитового строку вони не вчинять нового кримінального правопорушення і якщо протягом зазначеного строку рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням не буде скасоване з інших підстав, передбачених законом. 
Позивачу вироком Яворівського районного суду Львівської області від 02.02.2023 року у справі №944/4740/22, який набрав законної сили 07.03.2023, призначено покарання у виді позбавлення волі строком 5 (п`ять) років із звільненням від відбування покарання з випробуванням та встановленням іспитового строку тривалістю 2 (два) роки.
Отже на час перевірки у нього документів - 31.12.2025 року позивач вважався особою, яка не має судимості. Відповідно твердження представника позивача про те, що позивач не підлягав мобілізації у зв`язку з тим, що був раніше засуджений до позбавлення волі за вчинення тяжкого злочину, не ґрунтуються на положеннях законодавства.
Крім того, на виконання вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» від 11.04.2024 року, №3633-ІХ Кабінетом Міністрів України постановою №560 від 16.05.2024 року (набрала чинності 18.05.2024 року), затверджено Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період (далі Порядок №560), яким, окрім іншого, врегульовано процедуру проведення призову на військову службу під час мобілізації, оповіщення та прибуття резервістів та військовозобов`язаних під час мобілізації.
Зокрема, відповідно до пункту 4 Порядку №560 на військову службу під час мобілізації, на особливий період можуть бути призвані, зокрема, особи, яких раніше було засуджено до позбавлення волі, обмеження волі, арешту чи виправних робіт за вчинення кримінального проступку, нетяжкого злочину, у тому числі із звільненням від відбування покарання, тяжкого злочину, крім тих, які були засуджені за вчинення злочинів проти основ національної безпеки України; засуджені особи, які звільнені від відбування покарання з випробуванням, крім тих, які засуджені за вчинення злочинів проти основ національної безпеки України. Такі особи проходять військову службу виключно у відповідних спеціалізованих підрозділах військових частин.
Аналіз наведених норм законодавства свідчить про те, що особи, яких раніше було засуджено до позбавлення волі за вчинення тяжкого злочину, у тому числі з випробувальним терміном, підлягають взяттю на військовий облік на загальних підставах та можуть бути призвані по мобілізації для проходження військової служби. Тобто, законодавець врегулював питання призову під час мобілізації в особливий період цієї категорію осіб.
Єдина категорія осіб, яка не підлягає мобілізації серед раніше засуджених, є ті, які засуджені за вчинення злочинів проти основ національної безпеки України (статті 109-114-2 Кримінального кодексу України). 
Позивача засуджено за ч.5 ст.407 ККУ, що відноситься до розділу ХІХ «Кримінальні правопорушення проти встановленого порядку несення військової служби (військові кримінальні правопорушення)».
Отже, відповідно до чинного на момент призову позивача законодавства, останній підлягав мобілізації, незалежно від факту його засудження за скоєння тяжкого злочину, не пов`язаного з посяганням на основи національної безпеки України. Відповідно 31.12.2025 року під час здійснення заходів оповіщення спільною групою представників ТЦКСП та представників Національної поліції обґрунтовано встановлено, що громадянин гр. ОСОБА_1 належить до категорії громадян, які підлягають призову на військову службу, не має діючого бронювання, а також підстав для надання відстрочки від призову на військову службу. 
Суд вважає, що не підлягають задоволенню як похідні вимоги позивача про зобов`язання в/ч НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення від проходження військової служби ОСОБА_1 та виключити солдата ОСОБА_1 зі списків особового складу в/ч НОМЕР_1 .
Крім того, відповідно до ч. 6 ст. 37 Закону №2232 виключенню з військового обліку підлягають громадяни України, які:1) померли або визнані в установленому законом порядку безвісно відсутніми або оголошені померлими;2) припинили громадянство України;3) визнані непридатними до військової служби;4) досягли граничного віку перебування в запасі.
Цей перелік є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Наведена редакція до ч.6 ст.37 Закону №2232 викладена з врахуванням змін, які внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» від 11.04.2024 року, №3633-IX, які набрали чинності 18.05.2024 року.
Суд критично оцінює твердження представника позивача про наявність помилки в мобілізаційних документах в прізвищі позивача « ОСОБА_2 » замість вірного « ОСОБА_3 », адже вказане не впливає на правомірність його призову на військову службу.
Відповідно до ст.72,73,75,76 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Оцінюючи докази у справі в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Керуючись статтями 2, 3, 6, 7, 8, 12, 241-246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_4 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_3 ), Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_4 , ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії.
Рішення набирає законної сили у порядку ст.255 КАС України.
Рішення може бути оскаржене у порядку та строки встановлені ст.295-297 КАС України.

Суддя Е.В. Катаєва

.