Справа № 161/22749/25 
Провадження № 2/161/1914/26 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 лютого 2026 року м. Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі :

головуючого – судді Гриня О. М.,
за участю секретаря судового засідання Жежерун Д.А.,
законної представниці позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 інтереси якого представляє його мати ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Луцької міської ради про встановлення порядку користування жилим приміщенням

В С Т А Н О В И В:

04 листопада 2025 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Луцької міської ради про встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 , у якій окрім позивача зареєстровані та мають право на користування відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , шляхом виділення в користування для ОСОБА_1 кімнату спальню, згідно плану квартири 4 площею 9,0 м. кв., кухню, вбиральню, ванну кімнату та коридори залишити в загальному користуванні.
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги сторона позивача вказує наступне:
«Я, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 народився в сім`ї моїх батьків. ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , які на дату мого народження проживали разом з моєю старшою сестрою ОСОБА_3 2007 року нар. в квартирі за адресою АДРЕСА_2 . Після народження я був також зареєстрований по місцю мого проживання та проживання моїх батьків а саме в АДРЕСА_2 . Основним наймачем квартири згідно ордера був батько мого батька ОСОБА_6 . 
ІНФОРМАЦІЯ_2 , основний наймач квартири ОСОБА_7 помер. 
Рішенням виконкому Луцької міської Ради, від 08.10. 2009 року кв. АДРЕСА_1 , переоформлено на його дружину ОСОБА_4 
Квартира АДРЕСА_1 відповідно до плану являє собою трикімнатну квартиру, яка згідно плану квартири має загальну площу 61.1 м. кв., яка складається із коридора 6.0 м. кв., кухні 9.5 м. кв., зала 17.0 м. кв., спальня 9.0 м. кв., коридор 3.7 м. кв., спальня 12.5 м. кв., ванна кімната 2.4 м. кв., вбиральня 1 м. кв..
Зі слів моєї мами, приблизно через два роки після мого народження наш батько ОСОБА_5 почав влаштовувати дома сварки і мама змушена була разом з нами а саме з дітьми переїхати проживати в с. Голоби Ковельського р-ну.
Після того як ми переїхали проживати в с. Голоби, зі слів мами, мама ще довго просила батька та його маму ОСОБА_4 щоб зберегти сім`ю, але окрім сварки та різних погроз з боку батька ОСОБА_4 вона не чула. 
В 2018 році, внаслідок постійних скандалів та сварок моя мама з моїм батьком ОСОБА_5 була вимушена розлучились.
Мені відомо, що моя мама ОСОБА_2 неодноразово зверталась до Луцької міської Ради, в інтересах своїх дітей, а саме мене та моєї сестри ОСОБА_3 з проханням надати дозвіл на приватизацію зазначеної квартири. Однак відповідачка ОСОБА_2 , умисно не дає згоди на приватизацію, влаштовує з нами із сестрою скандали чим фактично позбавляє можливості мені та моїй сестрі ОСОБА_3 проживати в зазначеній квартирі.
За таких обставин, а також у зв`язку з тим, що на даний час мені стало відомо що в квартирі проживають окрім відповідачки ОСОБА_4 невідомі мені люди, а я навчаюсь в Голобському ліцеї, а після закінчення навчання маю намір працювати в м. Луцьку і мені вкрай буде необхідне житло, в мене виникла необхідність звернутись до суду з позовом про встановлення порядку користування вказаною квартирою, а саме виділити в користування для мене ОСОБА_1 кімнату 4 спальню площею 9.0 м.кв., кухню, вбиральню, ванну кімнату, та коридори залишити в загальному користуванні.
А також у зв`язку виділенням мені в користування кімнати, а саме спальні площею 9.0, м.кв., я зобов?язуюсь перед балансоутримувачем квартири Луцькою міською Радою, оплачувати всі необхідні платежі за користування кімнатою шляхом укладення зі мною окремого договору найму житлової кімнати площею 9.0 м.кв. в квартирі АДРЕСА_1 залишивши право спільного користування нежитловими приміщеннями, та відкриттям окремого рахунку на моє ім`я.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. 
Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. 
Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 цієї Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
За положеннями статті 1 ЖК України, конституційне право на житло забезпечується розвитком і охороною житлового фонду, сприянням кооперативному та індивідуальному житловому будівництву, справедливим розподілом під громадським контролем жилої площі, яка надається в міру здійснення програми будівництва благоустроєного житла, наданням громадянам за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, а також невисокою платою за квартиру і комунальні послуги.
Згідно із статтею 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення.
Відповідно до статті 63 ЖК України предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.
Згідно зі статтею 103 ЖК України договір найму жилого приміщення може бути змінено відповідно до вимог законодавства України.
У разі відмови членів сім`ї дати згоду на укладення окремого договору найму, а також у разі відмови наймодавця в укладенні такого договору спір може бути вирішено в судовому порядку.
Положеннями частин першої, другої статті 104 ЖК України передбачено, що член сім`ї наймача вправі вимагати, за згодою інших членів сім?ї, які проживають разом з ним, укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає відповідно до вимог Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів міських рад відносить здійснення обліку відповідно до закону житлового фонду, здійснення контролю за його використанням, а також надання житла.
Спірна квартира знаходиться у будинку, який належить до комунального господарства Луцької міської Ради.
Враховуючи викладені обставини належним відповідачем є Луцька міська Рада.
Окрім цього я вважаю, що відповідачем у справі слід залучити мого неповнолітнього брата ОСОБА_1 інтереси якого буде представляти ОСОБА_2 , яка як мати та законний представник має представляти його інтереси в суді, оскільки він також зареєстрований в квартирі за адресою АДРЕСА_2 ., та висновком служби у справах дітей Луцької міської Ради від 24 червня 2025 року не заперечується щодо встановлення порядку користування квартирою за адресою АДРЕСА_2 виділивши в користування неповнолітнього ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 нар. кімнату площею 9,0 м.кв., який затверджено рішенням виконкому Луцької міської Ради від 16.07 2025 р. № 465-1 і рішення суду за моїм позовом може вплинути на його права та обов`язки.
Однак при вирішення питання судом щодо встановлення порядку користування квартирою за нормами ЖК України, постає питання у витриманні санітарних норм площі на одну особу. 
А тому обираючи норму матеріального права яку слід застосувати до спірних правовідносин, слід звернути увагу на вимоги ст. 816 ЦК України.
Оскільки положення ст. 816 ЦК України не передбачають будь-яких обмежень реалізації права наймача та осіб, які постійно проживають разом з ним, на визначення порядку користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду та не пов`язують таку можливість із площею наданого в найм житлового приміщення. З урахуванням правила про пріоритетність норм ЦК України над нормами інших законі застосуванню підлягає вказана норма.
Такий висновок зробила Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду, забезпечуючи єдність судової практики в своїй постанові від 19 лютого 2024 року у справі справа № 753/95/21.
Право наймача та осіб, які постійно проживають разом з ним, на визначення порядку користування жилим приміщенням в будинках державного і громадського житлового фонду передбачено у частині четвертій статті 816 ЦК України, яка не містить будь-яких обмежень реалізації цього права, і більше того, не пов`язано з певними межами. З урахуванням правила про пріоритетність норм ЦК України над нормами інших законів, застосуванню підлягає частина четверта статті 816 ЦК України.
А тлумачення змісту частини четвертої статті 816 ЦК України дає підстави для висновку, що первинне значення у врегулюванні відносин щодо порядку користування жилим приміщенням має домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування жилим приміщенням, такий порядок користування може встановити суд за позовом наймача або особи, яка постійно проживає разом з ним.
За приписами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів.»
На підставі викладеного сторона позивача просить позовні вимоги задовольнити.
Сторона відповідача ОСОБА_3 подала до суду 19 січня 2026 року письмову заяву, у якій позовні вимоги визнала та не заперечувала проти задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Сторона відповідача ОСОБА_4 подала до суду письмові пояснення (заперечення), у яких просила у задоволенні позовних вимог відмовити, на обґрунтування пояснень (заперечень) зазначила:
«Посилання позивача на ст. 816 ЦК України є безпідставним, оскільки диспозиція зазначеної норми встановлює порядок володіння та користування житлом наймачем та особами, які постійно проживають разом з ним за домовленістю або ж за рішенням суду у разі спору, тобто необхідні дві обов`язкові умови: 1) особи постійно проживають разом з наймачем; 2) між ними існує реальний спір щодо фактичного користування.
Норми даної статті можуть застосовуватись лише у тому випадку, коли сторони користуються житлом і в силу постійних конфліктів не можуть визначитися щодо порядку користування помешканням. В даному, конкретному, випадку спору про користування немає, а суд, в свою чергу, не може встановлювати абстрактний порядок користування для осіб, які фактично не користуються квартирою, водночас сам по собі факт реєстрації місця проживання не є підтвердженням постійного проживання. 
Таким чином, позивачем обрано неналежний спосіб захисту, який не відповідає характеру спірних правовідносин та не передбачений законом.
У 2010 році мій син, ОСОБА_5 , з дружиною та дітьми виїхали з квартири за адресою АДРЕСА_2 та проживали за адресою:  
АДРЕСА_3 (мій онук) з 01.09.2015 року по даний час навчається в Голобському ліцеї Голобської селищної ради Ковельського району Волинської області, що підтверджується довідкою від 12.07.2024 р. № 129/01-31, виданою в.о. директора Голобського ліцею Голобської селищної ради Ковельського району Волинської області (Голобський ліцей).
Факт не проживання ОСОБА_1 не заперечується і позивачем.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.
До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Верховним Судом України у постанові від 11.07.2012 року у справі № 6-60цс12 сформульовано такі висновки: у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК України).
Водночас під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні, наявність згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між згаданими особами, наймачем і членами сім`ї, які проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини, які мають значення для справи, а саме:
чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб;
чи вели вони з наймачем спільне господарство;
тривалість часу їх проживання.
За змістом статті 65 ЖК України за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні.
Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2020 року у справі № 205/6201/17, від 21 травня 2020 року, справі 199/91418/16-ц від 18 травня 2022 року, у справі № 463/2277/20-ц.
У постанові від 29 вересня 2021 року у справі № 759/9229/19 (провадження № 61-11242св20) Верховний Суд за подібних фактичних обставин справи зазначив, що належними та допустимими доказами для встановлення факту спільного проживання є, зокрема, докази ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, наявність взаємних прав та обов`язків, інших обставин, які засвідчують реальність спільного проживання.
Отже, зважаючи на все вищевикладене, відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_1 , який від його імені поданий законним представником ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Луцької міської ради, про встановлення порядку користування жилим приміщенням, оскільки позивачем обрано неналежний спосіб захисту.»
З цих підстав просив у задоволенні позову відмовити.
Одночасно ОСОБА_4 у письмових поясненнях (запереченнях) просила розгляд справи проводити у її відсутності.
В судовому засіданні сторона позивача позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити.
Представник відповідача Луцької міської ради в задоволенні позовних вимог просила відмовити.
Заслухавши пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області у справі № 161/13929/24 від 08 січня 2024 року у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , в інтересах яких діє законний представник ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування Луцької міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням відмовлено.
Цим же рішенням суд встановив, що у ОСОБА_4 наявний ордер на жиле приміщення – квартиру АДРЕСА_1 , який видано на підставі рішення міськвиконкому від 02 грудня 1999 року № 540 на ім`я ОСОБА_6 .. Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
З відповіді Відділу реєстрації житлового фонду Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради, рішенням виконкому Луцької міської ради від 08 жовтня 2009 року № 715-1 квартиру АДРЕСА_1 дозволено переоформити на ім`я ОСОБА_4 .
Також суд встановив, що в квартирі зареєстровані, крім основного квартиронаймача ОСОБА_4 , її син - ОСОБА_5 , та внуки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , батьком яких є ОСОБА_5 ..
Крім того, суд встановив, що після розірвання шлюбу з ОСОБА_5 , неповнолітні діти - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , переїхали за місцем проживання матері – ОСОБА_2 за адресою – АДРЕСА_3 .
Вказане рішення набрало законної сили.
Отже, в силу положень ч. 4 ст. 82 ЦПК вказані обставини не підлягають доведенню, як такі, що встановлені судом у цивільній справі.
На підставі цього ж рішення, суд робить висновок, що станом на дату розгляду даної цивільної справи позивач ОСОБА_1 має право на користування спірною квартирою, в той же час, відповідно до ч. 4 ст. 816 ЦК України порядок володіння та користування житлом наймачем та особами, які постійно проживають разом з ним, визначається за домовленістю між ними, а у разі спору - встановлюється за рішенням суду.
Отже, дана норма Кодексу пов`язує можливість визначення порядку користування із двома умовами, а саме: проживання у спірному житлі та не досягнення між особами, які у цьому житлі проживають домовленості, щодо порядку такого проживання/користування житлом, спору.
Одночасно, суд зауважує, що гарантоване ст.55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 16.10.2020 року у справі № 910/12787/17.
Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.
Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.
У постанові Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18 також зазначено, що відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Так, згідно пояснень, сторони позивача наданих у позовній заяві, останній виселився із спірної квартири разом із своєю матір`ю добровільно, також позивач стверджує у позовній заяві, що він станом на дату розгляду даної справи в суді у спірній квартирі не проживає, хоча має таке право, позивач стверджує, що лише збирається (планує) там проживати після закінчення свого навчання у Голобському ліцеї Голобської селищної ради Ковельського району Волинської області.
Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Судом встановлено, що позивач, згідно паспорта громадянина України № НОМЕР_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Отже, на даний час позивач, як дитина, яка досягла чотирнадцяти років самостійно визначив своє місце проживання разом із матір`ю на період свого навчання у Голобському ліцеї Голобської селищної ради Ковельського району Волинської області і даний факт підтверджено, як поясненнями його законного представника наданими в судовому засіданні так і ним особисто у позовній заяві.
Таким чином, суд робить висновок, що сторона позивача фактично, хоче визначити порядок користування житловим приміщенням (квартирою), не проживаючи там, що в силу положень ч. 4 ст. 816 ЦК України не допускається.
А отже, станом на дату розгляду даної справи відсутнє порушене право позивача зі сторони відповідача, шляхом перешкоджання чи створення умов неможливості спільного користуванням житловим приміщенням/квартирою в силу того, що позивач у спірній квартирі не проживає із власної волі, хоча таке право має.
Також суд відхиляє доводи сторони позивача викладені у позовній заяві про те, що йому чиняться перешкоди у користуванні спірною квартирою тим, що ОСОБА_4 умисно не дає згоди на приватизацію квартири та влаштовує з ним та сестрою скандали чим фактично позбавляє можливості проживати в зазначеній квартирі з наступних підстав.
Позивач помилково ототожнює можливе ненадання згоди на приватизацію із перешкодою у проживанні в спірному житлі, оскільки приватизація житлового фонду відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України це передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.
В той же час перешкода у користуванні житловим приміщенням характеризується протиправними діями чи бездіяльністю інших осіб (включаючи співвласників або членів сім`ї), які обмежують або унеможливлюють доступ власника/наймача до житла, проживання в ньому, використання комунальних послуг або розпорядження майном.
Жодних доказів таких протиправних дій чи бездіяльності, зокрема і скандалів, які згідно доводів позивача вчиняє ОСОБА_4 позивачем суду не надано.
В цілому сам позов також не містить будь-яких тверджень про порушення права позивача на його проживання у спірній квартирі, а зводиться до доводів про бажання приватизації спірної квартири, на що не надає згоду відповідачка ОСОБА_4 , однак такі доводи не можуть бути підставою для задоволення позову про визначення порядку користування житловим приміщенням.
З огляду на вищевикладене, оскільки суду позивачем не доведено, що відповідачі чинять позивачу перешкоди у користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_2 , а сама по собі вимога про визначення порядку користування такою квартирою без простійного у ній проживання та наявності спору між особами, які у ній проживають є передчасною суд приходить до висновку, що права позивача не порушено, а сам по собі позов пред`явлено до суду без наявності спору з приводу визначення порядку користування житловим приміщенням/квартирою, а тому у задоволенні позову слід відмовити.
Керуючись ст. 265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 інтереси якого представляє його мати ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Луцької міської ради про встановлення порядку користування жилим приміщенням - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач : ОСОБА_1 (адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_4 , паспорт № НОМЕР_2 );
Відповідач 1: ОСОБА_3 (адреса місця проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 );
Відповідач 2: ОСОБА_4 (адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 );
Відповідач 3:  ОСОБА_5 (адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_5 );
Відповідач 4: Луцька міська рада (юридична адреса: 43025, місто Луцьк, вулиця Богдана Хмельницького, будинок 19, код ЄДРПОУ 34745204).

Повне рішення суду складено та підписано 25 лютого 2026 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду
Волинської області     Олександр ГРИНЬ