П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/23899/24	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Коваля М.П. та Осіпова Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2025 року (суддя Лебедєва Г.В., м. Одеса, повний текст рішення складений 14.02.2025) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

30.07.2024 до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в якому позивач просив:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо звільнення з військової служби ОСОБА_1 , відповідно до абз. 4 п.п. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-XII (в редакції Закону, що діяла до 18.05.2024 р.), у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою матір`ю ОСОБА_2 , на підставі рапорту від 09.04.2024 р.;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 , в особі командира, прийняти рішення та видати наказ по особовому складу про звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі абз. 4 пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-XII (в редакції Закону, що діяла до 18.05.2024 р.), у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою матір`ю ОСОБА_2 .

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2025 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 стосовно розгляду рапорту ОСОБА_1 від 09.04.2024 року про звільнення з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 розглянути по суті рапорт ОСОБА_1 від 09.04.2024 року про звільнення з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
У задоволенні решти позовних вимог відмовити

Не погоджуючись із постановленим у справі судовим рішенням сторони подали апеляційні скарги.

Позивач в апеляційній скарзі, посилаючись на неправильне з`ясування обставин справи та порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити його позовні вимоги.
На думку позивача, суд першої інстанції дійшов неправильного висновку, що військовою частиною НОМЕР_1 не надано до суду доказів розгляду рапорту про звільнення позивача з військової служби та прийняття відповідного рішення за результатами його розгляду, оскільки з листа від 05.07.2024 за вих. №0666/35/4727 вбачається, що в/ч НОМЕР_1 на адресу позивача був відправлений лист, в якому повідомлено, що його заяву від 11.04.2024 (за вх. №6185 від 30.04.2024) та рапорт ОСОБА_1 від 09.04.2024 (за вх. №6237 від 01.05.2024) розглянуто. Станом на момент розгляду рапорту, заяви та доданих до них документів ОСОБА_1 мав право на звільнення з військової служби на підставі абз. 4 пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 ЗУ "Про військовий обов`язок і військову службу", але ним не скористався, оскільки перебував на лікуванні з 28.04.2024, що унеможливило його звільнення.
Також апелянт звернув увагу, що відповідач у своєму відзиві на позовну заяву не заперечує стосовно розгляду рапорту ОСОБА_1 та відмову у його звільненні з військової служби за результатами розгляду рапорту. Навпаки, позивач наполягає та зазначає: "Почетверте, так, дійсно, військовою частиною НОМЕР_1 було розглянуто рапорт ОСОБА_1 від 09.04.2024 та повідомлено наступне. ОСОБА_1 , станом на момент розгляду рапорту, заяви та доданих до них документів - мав право на звільнення з військової служби на підставі абзацу 4 пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 ЗУ "Про військовий обов`язок і військову службу". Втім, враховуючи те, що останній перебував на лікуванні з 28.04.2024, даний факт унеможливлював його звільнення із військової служби. Позивачу було рекомендовано після закінчення лікування здійснити подання рапорту "по команді" згідно пункту 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, та відповідно до стаття 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України.
Таким чином апелянт вважає, що спір у цій справі виник у зв`язку з відмовою відповідача у звільненні позивача з військової служби через сімейні обставини на підставі пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", що підтверджується листом за вих. №0666/35/4727 від 05.07.2024 р., направленим на адресу представника позивача у відповідь на адвокатський запит стосовно розгляду рапорту про звільнення, копію якого додано до позовної заяви як доказ, тому вважає неправильним висновок суду першої інстанції про те, що в досліджуваних правовідносинах убачається прояв протиправної бездіяльності військової частини НОМЕР_1 стосовно розгляду рапорту ОСОБА_1 від 09.04.2024 р. про звільнення з військової служби на підставі пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та що військовою частиною НОМЕР_1 доказів розгляду рапорту про звільнення позивача з військової служби та прийняття відповідного рішення за результатами його розгляду до суду не надано.

Відповідач надіслав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому, посилаючись на те, що у спірних правовідносинах діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України, з урахування усіх обставин, що мають значення для вчинення дій та неупереджено, просить відмовити у задоволенні вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 , а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19.03.2025 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог у справі №420/23899/24 залишити без змін.

В апеляційній скарзі відповідач ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог і, посилаючись на неправильне з`ясування обставин справи та порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у повному обсязі відмовити в задоволені позову.
На обґрунтовування скарги апелянт/відповідач зазначає, що розгляд рапорту про звільнення зі служби відбувається за встановленою процедурою, яка включає підготовку подання, перевірку документів, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин щодо дотримання абзацу 3 пункту 14.10 розділу XIV Інструкції №170, уточнення даних про проходження особою військової служби, документально підтверджуються періоди служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проводиться розрахунок вислуги років військової служби. Проект наказу про звільнення зі служби до подання їх на підпис командирам перевіряється безпосереднім керівником кадрового органу або особою, на яку відповідно до письмового наказу покладено тимчасове виконання обов`язків за цією посадою та проходить правову експертизу в юридичній службі. Таким чином, прийняття наказу про звільнення з військової служби є дискреційними повноваженнями військової частини НОМЕР_1 , де проходить службу військовослужбовець ОСОБА_1 . Водночас, оскільки відсутні підстави для визнання протиправними дії, то й відсутні підстави для задоволення вимог про зобов`язання вчинити певні дії. Саме тому, в задоволенні позовних вимог про зобов`язання відповідача звільнити даного військовослужбовця від проходження військової служби, слід відмовити.

Позивач надіслав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу військової частини, у якому просить залишити її без задоволення.

Справа розглянута судом першої інстанції за правилами загального позовного провадження.

Апеляційним судом справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до статті 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів у разі, в тому числі, відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційних скарг, відзиви на апеляційні скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів і вимог поданих скарг, апеляційний суд дійшов таких висновків.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, Позивач – ОСОБА_1 з 15.05.2022 року проходить службу у військовій частині НОМЕР_2 , що підтверджується записом у військовому квитку НОМЕР_3 .
09.04.2024 року ОСОБА_1 складено рапорт на ім`я т.в.о командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_3 , в якому зазначено, що його мати ОСОБА_2 , відповідно до висновку ЛКК потребує постійного стороннього догляду, бажання продовжувати військову службу він не має, у зв`язку з чим позивач просив звільнити його з військової служби на підставі зазначених сімейних обставин відповідно до абз. 3 пп.г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу". В якості додатків до рапорту вказано: копію свідоцтва про народження, копію висновку ЛКК матері, копію паспорту та довідки РНОКПП матері.
Вказаний рапорт був направлений поштою на адресу відповідача.
На підтвердження направлення позивачем надано накладну №6770109820760 від 09.04.2024 року, в якій відправником вказано адвоката Тулянцеву В.В., одержувачем - військову частина НОМЕР_1 .
Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення відправлення №6770109820760 вручено військовій частині НОМЕР_1 24.04.2024 року.
11.04.2024 року адвокатом Тулянцевою В.В., в інтересах позивача, на ім`я т.в.о. командира військової частини НОМЕР_4 полковника ОСОБА_3 , направлено заяву про приєднання до раніше поданого позивачем рапорту про звільнення з військової служби нотаріально завірених копій документів, а саме: свідоцтва про народження ОСОБА_1 ; паспорта ОСОБА_2 ; довідки Старокозацької сільської ради.
14.06.2024 року адвокат Тулянцева В.В. звернулася з адвокатським запитом до т.в.о. командира військової частини НОМЕР_4 полковника ОСОБА_3 , в якому просила: надати мотивовану відповідь, на якому стані перебуває розгляд рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби; звільнити ОСОБА_1 з військової служби на підставі абз. 3 пп.г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу"; надати мотивовану відповідь на адвокатський запит.
Лист за вих. №0666/35/4727 від 05.07.2024 року військовою частиною НОМЕР_1 , у відповідь на адвокатський запит від 14.06.2024 року, повідомлено наступне: "... Військовою частиною НОМЕР_1 на Вашу адресу було відправлено лист, в якому повідомили, що Вашу заяву від 11.04.2024 (за вх. №6185 від 30.04.2024) та рапорт ОСОБА_1 від 09.04.2024 (за вх. №6237 від 01.05.2024) розглянуто. Було повідомлено, що ОСОБА_1 , станом на момент розгляду рапорту, заяви та доданих до них документів - мав право на звільнення з військової служби на підставі абз. 4 п.п. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 ЗУ "Про військовий обов`язок і військову службу", але ним не скористався, оскільки перебував на лікуванні з 28.04.2024, що унеможливило його звільнення. Було рекомендовано після закінчення лікування здійснити подання рапорту "по команді" згідно пункту 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, та відповідно до стаття 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, в якій зазначається, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.
Разом з тим уважно розглянувши документи, які були долучені на підтвердження підстав для звільнення з військової служби ОСОБА_1 , постало питання долучення Вами Висновку ЛКК №438 від 14.06.2024 (долучений разом з адвокатським запитом за вх. №9129 від 23.06.2024), в пункті 4 якого зазначається: "рекомендовано соціальні послуги: ..., отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи". Тобто, висновок не містить рекомендацію - потребує постійного стороннього догляду, як того вимагає абзац 4 п.п. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 ЗУ "Про військовий обов`язок і військову службу" в редакції до 19.05.2024, а саме: "у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я".
У довідці ЛКК №259 від 04.04.2024, поданій разом з рапортом ОСОБА_1 від 09.04.2024, у висновку зазначається: "...потребує постійного стороннього догляду".
У зв`язку з наявністю двох медичних документів ЛКК, виданих ОСОБА_4 (матері ОСОБА_1 ), військова частина бере до уваги актуальний документ, а саме останньої дати видачі - висновок ЛКК №438 від 14.06.2024. А тому, з огляду на вищевказане, не вбачається наявність підстав для звільнення з військової служби ОСОБА_1 ".
Вважаючи бездіяльність відповідача щодо звільнення його з військової служби протиправною, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що оскільки військовою частиною НОМЕР_1 доказів розгляду рапорту про звільнення позивача з військової служби та прийняття відповідного рішення за результатами його розгляду до суду не надано, то у спірних правовідносинах військова частина проявила по відношенню до ОСОБА_1 протиправну бездіяльність щодо розгляду рапорту про звільнення з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". Оскільки суд позбавлений можливості вирішити ініційований позивачем спір по суті, суд першої інстанції зобов`язав відповідача розглянути такий рапорт по суті.

Надаючи правову оцінку законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із статтею 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.
Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Відповідно до статті 106 Конституції України Президент України, зокрема, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
У зв`язку з військовою агресією російською федерації проти України, Указом Президента України від 24.02.2022 №64/202 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався та діє станом на сьогоднішній день.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ (у редакції чинної на час виникнення спірних правовідносин, далі – Закон №2232-XII).
За змістом частин першої та третьої статті 1 Закону №2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Частиною шостою статті 2 Закону №2232-XII визначені види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (частина п`ята статті 1 Закону №2232-XII).
Підстави звільнення з військової служби передбачено статтею 26 Закону №2232-XII.
Згідно до абзацу 4 підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час дії воєнного стану: через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
Частиною сьомою статті 26 Закону №2232-XII визначено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі – Положення №1153/2008; у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), яким визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі (пункт 1).
Відповідно до пункту 233 Положення №1153/2008 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: 
підстави звільнення з військової служби; 
думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;
районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153, визначає Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджена наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 №170 (далі – Інструкція; у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до пункту 14.10 розділу XIV Інструкції звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач до рапорту про звільнення надав довідку ЛКК при КНП "Центр ПМСД Білгород-Дністровської районної Ради" №259 від 04.04.2024 р., у висновку якої зазначається: "...потребує постійного стороннього догляду".
До того ж адвокатом позивача у додаток до поданих документів надано висновок ЛКК №438 від 14.06.2024 р., виданий КНП "Центр ПМСД Білгород-Дністровської районної Ради" у п. 4 якого зазначено: "рекомендовано соціальні послуги: ..., отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи".
Сторонами у даній справі визнається, що листом від 05.07.2027 №0666/35/4727 в/ч НОМЕР_1 на адвокатський запит повідомила, що Військовою частиною НОМЕР_1 на Вашу адресу було відправлено лист, в якому повідомили, що Вашу заяву від 11.04.2024 (за вх. №6185 від 30.04.2024) та рапорт ОСОБА_1 від 09.04.2024 (за вх. №6237 від 01.05.2024) розглянуто. ОСОБА_1 , станом на момент розгляду рапорту, заяви та доданих до них документів - мав право на звільнення з військової служби на підставі абз. 4 пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 ЗУ "Про військовий обов`язок і військову службу", але ним не скористався, оскільки перебував на лікуванні з 28.04.2024, що унеможливило його звільнення. Було рекомендовано після закінчення лікування здійснити подання рапорту "по команді" згідно пункту 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, та відповідно до стаття 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, в якій зазначається, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.
Також у зазначеному листі вказано, що уважно розглянувши документи, які були долучені на підтвердження підстав для звільнення з військової служби ОСОБА_1 , постало питання долучення Вами Висновку ЛКК №438 від 14.06.2024 (долучений разом з адвокатським запитом за вх. №9129 від 23.06.2024), в пункті 4 якого зазначається: "рекомендовано соціальні послуги: ..., отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи". Тобто, висновок не містить рекомендацію - потребує постійного стороннього догляду, як того вимагає абзац 4 пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 ЗУ "Про військовий обов`язок і військову службу" в редакції до 19.05.2024, а саме: "у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я".
У довідці ЛКК №259 від 04.04.2024, поданій разом з рапортом ОСОБА_1 від 09.04.2024, у висновку зазначається: "...потребує постійного стороннього догляду".
У зв`язку з наявністю двох медичних документів ЛКК, виданих ОСОБА_4 (матері ОСОБА_1 ), військова частина бере до уваги актуальний документ, а саме останньої дати видачі - висновок ЛКК №438 від 14.06.2024.
А тому, з огляду на вищевказане, не вбачається наявність підстав для звільнення з військової служби ОСОБА_1 ".
Колегія суддів вважає, що зміст цього листа дає підстави стверджувати, що в/ч НОМЕР_1 фактично двічі відмовлено у звільненні позивача з військової служби (1. у зв`язку із перебуванням його на лікарняному, 2. висновок ЛКК №438 від 14.06.2024 не є підставою для звільнення).
Наведене повністю спростовує висновки суду першої інстанції про те, що в/ч НОМЕР_1 не було розглянуто рапорту про звільнення позивача з військової служби та рішення по суті відмови прийнято не було.
При цьому, поза увагою суду першої інстанції було залишено те, що військовою частиною було визнано право ОСОБА_1 на звільнення з військової служби на підставі абз. 4 п.п. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 ЗУ "Про військовий обов`язок і військову службу".
При цьому твердження в/ч НОМЕР_1 про неможливість звільнення позивача через перебування його на лікарняному, та після закінчення якого йому необхідно повторно подати рапорт про звільнення, колегія суддів визнає такими, що не гуртуються на вимогах чинного законодавства, яке дозволяє звільнення з військової служби під час тимчасової непрацездатності (лікарняного), але зазвичай дата звільнення переноситься на перший день після завершення лікарняного.
Щодо доводів військової частини, що висновок ЛКК №438 від 14.06.2024 не є підставою для звільнення з військової служби ОСОБА_1 ", то колегія суддів враховує наступне.
Висновки щодо застосування норм права, відповідно до яких необхідність постійного догляду повинна бути підтверджена відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, викладено у постановах Верховного Суду від 21.02.2024 у справі №120/1909/23 та від 13.06.2024 у справі №520/21316/23.
Верховний Суд у наведених постановах констатував, що підпункт "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII (у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) визначає два документи альтернативно для підтвердження необхідності здійснення постійного догляду за особою, або висновок МСЕК, або ЛКК закладу охорони здоров`я.
Згідно правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 21.02.2024 у справі №120/1909/23, до повноваження ЛКК щодо осіб, які за станом здоров`я нездатні до самообслуговування і потребують постійно стороннього догляду віднесені повноваження приймати рішення, зокрема: 1) висновок або рекомендації щодо догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, а в разі, коли дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), - до досягнення дитиною 16-річного віку; 2) висновок про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі (за формою №080-4/о), з рекомендаціями щодо отримання відповідних послуг; 3) висновок про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, унаслідок яких вони потребують надання соціального послуги з догляду на непрофесійній основі (за формою №080-2/о), з рекомендаціями щодо отримання відповідних послуг; 4) висновок щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу за формою бланка, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 31.07.2013 №667.
Також, у постанові від 11.04.2024 по справі №420/16689/23 Верховний Суд зазначив, що документ, який підтверджує відомості, що необхідні для застосування положень пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-ХІІ, повинен відповідати встановленій формі, має бути виданий уповноваженим органом, до компетенції якого належить це чинним законодавством органу, та містити інформацію про строк, на який він виданий, оскільки військовослужбовець ініціює остаточне звільнення з військової служби тощо.
Також, Верховний Суд у постанові від 13.06.2024 по справі №520/21316/23 наголосив на необхідності з`ясування судами чи відповідає висновок ЛКК встановленій формі, чи містить він всі відомості, притаманні такому медичному висновку, на підставі якої інформації він видавався та, за підсумком цього, чи є він належним доказом на підтвердження наявності у позивача підстав для звільнення з військової служби.
Водночас, Верховний Суд, надаючи оцінку подібним правовідносинам у постанові від 11.04.2024 у справі №420/16689/23, враховував, що відповідно до абзацу 6 постанови Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 №413 "Про затвердження переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу" військовослужбовці, крім військовослужбовців строкової військової служби, та особи рядового і начальницького складу на їх прохання можуть бути звільнені з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу через такі сімейні обставини та інші поважні причини, зокрема: необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років.
Отже, Верховний Суд дійшов висновку, що Закон №2232-XII встановлює загальну правову норму, яка передбачає коло документів і перелік органів, які можуть підтверджувати відповідні обставини. Зі свого боку приписи постанови Кабінету Міністрів України розмежовують повноваження таких органів залежно від суб`єкта, якому надається відповідний висновок.
Також Верховний Суд брав до уваги, що порядок видання та заповнення форми первинної облікової документації №080-4/о "Висновок про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі" визначає Інструкція щодо заповнення форми первинної облікової документації №080-4/о "Висновок про наявність порушення функцій організму через, які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі", а форми первинної облікової документації №080-2/о "Висновок про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, унаслідок яких вони потребують надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі" (далі - висновок) визначає Інструкція щодо заповнення форми первинної облікової документації №080-2/о "Висновок про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, унаслідок яких вони потребують надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі", які затверджені наказом Міністерства охорони здоров`я України 09.03.2021 №407, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 15.04.2021 за №510/36132 (далі - Інструкція №407).
Відповідно до Інструкції щодо заповнення форми первинної облікової документації №080-4/о "Висновок про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі", затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України 09.03.2021 №407, висновок надається особі або законному представнику особи, яка потребує надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі відповідно до Порядку подання та оформлення документів, призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.09.2020 №859. Висновок призначений для надання до структурних підрозділів з питань соціального захисту населення районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчих органів міської, міста обласного значення, районної в місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної, міської ради об`єднаної територіальної громади за місцем проживання/перебування особи, якій надаються соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі, або до структурного підрозділу, що визначений договором про співробітництво територіальних громад для вирішення питання призначення особі соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі.
Згідно з Інструкцією щодо заповнення форми первинної облікової документації №080-2/о "Висновок про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, унаслідок яких вони потребують надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі", затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України 09.03.2021 №407, Висновок призначений для реєстрації когнітивних порушень які виникають при захворюваннях (органічні психічні розлади (F00-F09), розумова відсталість (F70-F79), порушення рухової активності (паралічі), соціальна дезадаптація, інвалідність І групи тощо). Когнітивні порушення можуть спостерігатися у симптокомлексі наступних розладів психіки (F10-F19), шизофренія (F20), первазивні розлади розвитку (F84), нейродегенеративні захворювання (хвороба Альцгеймера, Паркінсона тощо), судинні захворювання головного мозку (інсульти, інфаркти мозку, церебральний атеросклероз), нейроінфекція, наслідки черепно-мозкової травми, новоутворення, метаболічні порушення та інтоксикації, аутоімунні захворювання, генетичні захворювання тощо (пункт 2 Інструкції №407).
Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України та частини шостої статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Аналіз наведеного дає підстави стверджувати, що належним доказам наявності підстави звільнення позивача за вказаною ним підставою має бути один із вищевказаних висновків ЛКК, зокрема форма 080-4/о, що підтверджує наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися, і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі, або інші форми (форма 080-2/о та форма, затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 31.07.2013 №667).
Таким чином, Висновок ЛКК №438 від 14.08.2024 про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі (форма первинної облікової документації №080-4/о) є належним документом, який підтверджує всі відомості, які необхідні для застосування положень абзацу 4 підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII.
Враховуючи все вищевикладене у сукупності, є підстави стверджувати, що відмовляючи позивачу у звільненні з військової служби, відповідач діяв протиправно.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Щодо доводів апеляційної скарги в/ч НОМЕР_1 , що прийняття наказу про звільнення з військової служби є дискреційними повноваженнями військової частини, то колегія суддів зазначає, що на законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тому, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
У постанові від 26.07.2023 у справі №200/3265/21-а Верховний Суд виснував, що дискреція - це не обов`язок, а повноваження адміністративного органу, оскільки юридична концепція дискреції передбачає можливість вибору між альтернативними способами дій та/або бездіяльністю. У разі, якщо законодавство передбачає прийняття лише певного конкретного рішення, то це не є реалізацією дискреції (повноважень), а є виконанням обов`язку.
Суд зазначає, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством.
Оскільки за наслідками судового розгляду встановлено, що відповідач протиправно відмовив у звільненні позивача з військової служби на підставі підпункт "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII, а також взявши до уваги наявність у позивача права на звільнення, що зокрема визнано і відповідачем в листі від 05.07.2027 №0666/35/4727, колегія суддів вважає, що належним способом захисту порушеного права, у спірному випадку, є саме зобов`язання в/ч НОМЕР_1 , в особі командира, прийняти рішення та видати наказ по особовому складу про звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі абз. 4 пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-XII.
Таким чином, колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог.
Підсумовуючи викладене колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги відповідача про відсутність підстав для задоволення позовних вимог не знайшли своє підтвердження під час перегляду справи та спростовуються встановленими судом обставинами.
Водночас доводи апеляційної скарги позивача є обґрунтованими, тому, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позову з прийняттям нового рішення.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
За приписами частини першої та частини другої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Відтак апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 292, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 – залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити повністю.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення суду, яким адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо звільнення з військової служби ОСОБА_1 відповідно до абзацу 4 підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ (в редакції Закону, що діяла до 18.05.2024) у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою матір`ю ОСОБА_2 на підставі рапорту від 09.04.2024.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 в особі командира прийняти рішення та видати наказ по особовому складу про звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі абзацу 4 підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ (в редакції Закону, що діяла до 18.05.2024) у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою матір`ю ОСОБА_2 .
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня вручення учаснику справи цього судового рішення.

Головуючий суддя-доповідач В.О.Скрипченко

Суддя М.П.Коваль

Суддя Ю.В.Осіпов