Єдиний унікальний номер 728/2/26 
Номер провадження 2/728/224/26

Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

20 березня 2026 року Бахмацький районний суд Чернігівської області у складі:

головуючої судді - Лободи Н.В.
за участі секретаря судового засідання - Кулик Л.І.

позивача - ОСОБА_1 
представника позивача - адвоката Осьмака А.В. (у режимі відеоконференції)
представника відповідача - адвоката Луценка С.А. (у режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Бахмач у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» про стягнення не виплаченої при звільненні одноразової матеріальної допомоги в розмірі п`яти середньомісячних заробітків та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

В С Т А Н О В И В:

02.01.2026 до Бахмацького районного суду Чернігівської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі – Позивач) до АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» (далі – Відповідач) про стягнення не виплаченої при звільненні одноразової матеріальної допомоги в розмірі п`яти середньомісячних заробітків та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Вказана позовна заява мотивована тим, що Позивач 23 роки 11 місяців та 12 днів працював у виробничому підрозділі «Пасажирське вагонне депо станції Бахмач» філії «Пасажирська компанія» АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ», звідки звільнився 23.01.2025 за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію на пільгових умовах (на підставі ст.38 КЗпП України). Однак остаточного розрахунку у день звільнення з Позивачем проведено не було, зокрема йому не було виплачено одноразову матеріальну допомогу в розмірі п`яти середньомісячних заробітків, яка передбачена умовами Колективного договору і сума якої, виходячи із середньомісячного заробітку Позивача (18085.28 грн.) становить 90426.40 грн. Оскільки ні вказаної матеріальної допомоги, ні повідомлення про нараховані суми, які належать Позивачу при звільненні він не отримував, Позивач звернувся до суду з даним позовом, у якому просить стягнути з Відповідача одноразову матеріальну допомогу в розмірі п`яти середньомісячних заробітків, що становить 90426.40 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за 180 днів (з 24.01.2025 по 22.07.2025 включно) в сумі 107082.00 грн.

Згідно з ухвалою від 06.01.2026 позовну заяву було залишено без руху та надано Позивачу строк для усунення недоліків.

Після усунення недоліків позовної заяви, згідно з ухвалою суду від 15.01.2026, вказану позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, прийнято рішення про розгляд справи у спрощеному позовному провадженні та призначено судовий розгляд на 24.02.2026.

24.02.2026 розгляд справи був відкладений до 19.03.2026 для надання Позивачу та його представнику можливості подати відповідь на відзив.
19.03.2026 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення та у порядку абз.2 ч.1 ст.244 ЦПК України відклав ухвалення та проголошення судового рішення до 20.03.2026.
У судовому засіданні Позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали повністю, просили їх задовольнити з викладених у позові підстав. Окрім того, представник Позивача пояснив, що для обрахунку суми матеріальної допомоги було взято розмір середньої заробітної плати, яка визначена Відповідачем у наданому Порзивачу розрахунку оплати середньої зарплати – 18085.28 грн.; сума середньоденного заробітку (594.90 грн.) визначена шляхом ділення середнього заробітку (18085.28 грн.) на середню кількість днів у місяці (30.4).
Представник Відповідача у судовому засіданні вимоги ОСОБА_1 не визнав у повному обсязі, підтримав доводи поданого на позов відзиву, які зводяться до того, що АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» є товариством, яке має стратегічне значення для економіки і безпеки держави, з метою забезпечення належного функціонування якого на особливий період виділено кошти з резервного фонду державного бюджету, тому Відповідач не може спрямувати вказані кошти на виплати матеріальної допомоги; Позивача дійсно було звільнено із займаної посади відповідно до наказу №07/ос від 23.01.2025 у зв`язку з виходом на пенсію на пільгових умовах з виплатою одноразової матеріальної допомоги, передбаченої п.7.13 Колективного договору, у розмірі 5 середньомісячних заробітків, з урахуванням рішення правління АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» від 24.10.2022 №Ц54-90 Ком.т. і вказаний наказ про звільнення Позивачем не оскаржено; окрім того, вважає завищеною суму, яка заявлена Позивачем до стягнення за затримку розрахунку при звільненні. Окрім того, представник Відповідача підтримав подану разом з відзивом заяву про застосування строків позовної давності, оскільки вважає, що Позивач був ознайомлений з наказом про звільнення та обізнаний про нараховані йому та утримані з нього суми виплат у день звільнення, тобто 23.01.2025, про що свідчить його підпис у наказі, тому строк звернення до суду Позивачем пропущений.
Відповідь на відзив Позивач та його представник не подали. 
Заслухавши пояснення сторін, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, розглядаючи позов в межах заявлених вимог, на підставі наданих суду доказів, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень ч.1, ч.2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що згідно з наказом (розпорядженням) виробничого підрозділу Пасажирське вагонне депо станції Бахмач філії «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця» №07/ос від 23.01.2025, ОСОБА_1 – бригадира підприємств залізничного транспорту 6 розряду цеху з капітального ремонту пасажирських вагонів (1 група) відділення з модернізації кузовів і тамбурів пасажирських вагонів було звільнено з посади за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію на пільгових умовах, за ст.38 КЗпП України, на підставі заяви ОСОБА_1 від 09.01.2025 (а.с.12, 13, 52).

Також, у вказаному наказі про звільнення ОСОБА_1 , окрім іншого зазначено: виплатити одноразову матеріальну допомогу відповідно до п.7.13 Колективного договору у розмірі п`яти середньомісячних заробітків з урахуванням рішення правління від 24.10.2022 (витяг з протоколу №Ц-54/90 Ком.т.). Стаж роботи на залізничному транспорті складає 23 роки 11 місяців 12 днів (а.с.12).

Положеннями п.7.13 Колективного договору між адміністрацією і профспілковим комітетом виробничого підрозділу пасажирське вагонне депо станції Бахмач на 2001-2005 роки, пролонгованого на 2006-2026 роки, при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію передбачена виплата одноразової матеріальної допомоги в розмірі п`яти середньомісячних заробітків, а працівникам, які були прийняті на роботу після прийняття даної норми колдоговору (з 15.05.2007) - надання вказаної виплати у залежності від стажу роботи на залізничному транспорті: до 5 років – 1 середньомісячний заробіток; від 5 до 10 років – 2 середньомісячні заробітки; від 10 до 15 років – 3 середньомісячні заробітки; більше 15 років – 5 середньомісячних заробітків (а.с.53-66).

Згідно з розрахунком оплати середньої зарплати, виконаного Відповідачем, середня зарплата ОСОБА_1 становить 18085.28 грн. (а.с.11, 68).

Згідно з отриманої судом відповіді з Державного реєстру фізичних осіб – платників податків про джерела та суми доходів, отриманих від податкових агентів, та/або про суми доходів, отриманих самозайнятими особами, а також суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи №2209892 від 05.01.2026, ОСОБА_1 у період з 1 кварталу 2024 року по 1 квартал 2025 року отримував доходи від Філії «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця» у виді заробітної плати, майна, наданого роботодавцем та інших доходів; звільнився 23.01.2025; останніми двома місяцями роботи ОСОБА_1 перед звільненням є грудень 2024 року та листопад 2024 року; розмір заробітної плати ОСОБА_1 у грудні 2024 року становить 28623.68 грн., у листопаді 2024 року – 21519.92 грн. (а.с.18-19).
З повідомлення про нараховані та виплачені суми працівнику при звільненні від 23.01.2025 у відношенні ОСОБА_1 , вбачається, що у ньому відсутній підпис ОСОБА_1 та дата отримання ним вказаного повідомлення; також вказане повідомлення не містить виплати у виді матеріальної допомоги, яка передбачена п.7.13 Колективного договору (а.с.85).
У даній справі однією із вимог Позивача є вимога про стягнення передбаченої п.7.13 Колективного договору матеріальної допомоги у розмірі п`яти середньомісячних заробітків в сумі 90426.40 грн. 
При цьому, для обрахунку вказаної суми Позивачем взято розмір середньомісячної заробітної плати, який визначений у розрахунку, виконаному і виданому Відповідачем, а саме: 18085.28 грн. Тобто Позивач не оспорює розмір середнього заробітку, яку визначив Відповідач і саме вказаний розмір Позивач використав для обрахунку суми матеріальної допомоги (а.с.11).
Згідно з положеннями ст.14 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою.
Положеннями ч.1 ст.9 вказаного Закону встановлено, що положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства.
Згідно зі ст.10 КЗпП України, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.
Відповідно до ст.13 КЗпП України та ст.7 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміст колективного договору визначається сторонами.
Також, положеннями ст.13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т. д.). Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії.
Згідно зі ст.18 КЗпП України, положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника.
Відповідно до ч.2 ст.97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.
Згідно з положеннями ч.1 ст.11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022, у редакції станом на дату звільнення Позивача, на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця.
Згідно з редакцією вказаної норми закону на час звернення Позивача до суду та на час розгляду справи у суді, у період дії воєнного стану роботодавець може ініціювати зупинення дії окремих положень колективного договору, які регулюють відносини, визначені цим Законом. Дія таких положень може бути зупинена тільки за взаємною згодою сторін колективного договору у порядку, визначеному цим колективним договором.
Також, положеннями ст.9 КЗпП України передбачено, що умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.
У даному випадку Відповідач не заперечує право Позивача на отримання матеріальної допомоги, передбаченої п.7.13 Колективного договору, у тому числі і виходячи з наказу про звільнення Позивача, однак обумовив її виплату з урахуванням рішення правління від 24.10.2022 (витяг з протоколу №ЦС-54/90) (а.с.12).
Разом з тим, Відповідачем копія рішення правління від 24.10.2022 (витяг з протоколу №ЦС-54/90) до відзиву не додано, його зміст у відзиві не викладено, у загальному доступі вказаний документ відсутній, що позбавляє суд можливості перевірити доводи Відповідача щодо правомірності обмеження Позивача у виплаті матеріальної допомоги, яку останній просить стягнути у судовому порядку.
Натомість, відзив мотивований тим, що Відповідач є товариством, яке має стратегічне значення для економіки і безпеки держави, на особливий період отримує фінансування з резервного фонду державного бюджету і не може спрямовувати вказані кошти на виплату матеріальної допомоги.
Однак вказані доводи Відповідача та надані суду докази у підтвердження викладених у відзиві та озвучених у судовому засіданні заперечень проти позову, жодним чином не підтверджують правомірності дій Відповідача щодо невиплати Позивачу, котрий звільнився з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, матеріальної допомоги, яка передбачена п.7.13 Колективного договору.
Таким чином, суд приходить до висновку, що вимога Позивача про стягнення з Відповідача матеріальної допомоги у розмірі п`яти середньомісячних заробітків, є такою, що підлягає задоволенню.
При цьому, беручи до уваги, що Позивач не заперечує розмір середнього заробітку, визначений Відповідачем у відповідному розрахунку і саме виходячи з нього обрахував розмір матеріальної допомоги при звільненні, яка передбачена п.7.13 Колективного договору – 18085.28 грн., суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову в цій частині у повному обсязі та стягнення з Відповідача на користь Позивача вказаної матеріальної допомоги в сумі 90426.40 грн. (18085.28 грн. х 5 = 90426.40 грн.).
Що стосується позову в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то суд приходить до наступних висновків.
Так, у судовому засіданні встановлено, що Позивач звільнений із займаної посади з 23.01.2025 та, виходячи з позову, просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за 180 днів (з 24.01.2025 по 22.07.2025 включно), в сумі 107082.00 грн.
Положеннями ст.116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 (провадження №11-1329апп18) зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Згідно з положеннями ст.117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 у справі №489/6074/23 сформулювала правовий висновок про те, що обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку під час звільнення шістьма місяцями, запроваджене до ст.117 КЗпП України Законом №2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію Позивача повинна бути розрахована з 24.01.2025 по 24.07.2025, тобто не більше як за шість місяців.
Період з 24.01.2025 по 24.07.2025 включає 130 робочих днів (з урахуванням ч.6 ст.6 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного часу», яким зупинена дія ст.73 КЗпП України щодо визначення святкових і неробочих днів).
Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Постановою КМУ №100 від 08.02.1995 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок).
За загальним правилом п.2 вказаного Порядку, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, які передували події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
Виходячи з положень п.3 Порядку, при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.
Згідно з пунктом 8 вищевказаного Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Сторонами суду не надано довідки про заробітну плату Позивача за останні два місяці роботи перед звільненням, однак із відповіді з Державного реєстру фізичних осіб – платників податків про джерела та суми доходів, отриманих від податкових агентів, та/або про суми доходів, отриманих самозайнятими особами, а також суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи №2209892 від 05.01.2026 у відношенні ОСОБА_1 , судом встановлено, що двома останніми відпрацьованими місяцями перед звільненням Позивача (23.01.2025) є листопад 2024 року (21 робочий день) та грудень 2024 року (22 робочі дні).
У листопаді 2024 року Позивачу було нараховано 21519.92 грн. заробітної плати, а в грудні 2024 року – 28623.68 грн. (а.с.18-19).
Позивач та його представник у позовній заяві обрахували розмір середньоденної заробітної плати та визначили його у 594.90 грн., виходячи із середньомісячного заробітку, вказаного у розрахунку, виданому Відповідачем – 18085.28 грн. та «середньої кількості днів за останній рік роботи» – 30.4 (а.с.3).
З вказаним обрахунком суд не погоджується і не бере його до уваги, оскільки він не узгоджується з положеннями вищевказаного Порядку обчислення середньої заробітної плати і алгоритм вказаного розрахунку ні Позивач ні його представник у судовому засіданні пояснити не змогли.
Натомість, розглядаючи позов у межах заявлених вимог та враховуючи наявну у суда інформацію лише щодо сум заробітної плати Позивача за останні два місяці роботи перед звільненням (без зазначення складових заробітної плати) та кількості робочих днів у вказаних місяцях, суд вважає за можливе провести обрахунки, виходячи із вказаних показників.
Таким чином, при обчисленні середнього заробітку, відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, судом беруться до уваги виплати у виді заробітної плати Позивача за листопад 2024 року в сумі 21519.92 грн. та в грудні 2024 року – в сумі 28623.68 грн.
Враховуючи кількість робочих днів у листопаді 2024 року (21) та у грудні 2024 року (22), середньоденна заробітна плата Позивача у ці місяці становила 1166.13 грн. ((21519.92 грн. + 28623.68 грн.):43 р.д.).
Таким чином середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні Позивача становить 151596.90 грн. (1166.13 грн. х 130 робочих дні за період з 24.01.2025 по 24.07.2025), однак Позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 107082.00 грн., тому суд не може вийти за межі позовних вимог і приходить до висновку про наявність підстав про стягнення заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі заявленій у позовній заяві.
Що стосується доводів представника Відповідача про пропуск Позивачем строку звернення до суду з даним позовом, то суд звертає увагу на наступне.
Так, даний спір стосується виплати всіх сум, що належать працівникові при звільненні.
Положеннями ч.2 ст.233 КЗпП України передбачено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.
З урахуванням вимог частини 2 ст.233 КЗпП України строк звернення до суду з цим позовом Позивачем не пропущено, оскільки, як вбачається з повідомлення про нараховані та виплачені суми працівнику при звільненні від 23.01.2025 на ньому відсутній підпис Позивача, що підтверджує його доводи про те, що Відповідач не вручив Позивачу письмового повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні ні у день звільнення, ні після звільнення. Таким чином підстави вважати, що строк позовної давності Позивачем пропущений, відсутні.
З огляду на встановлені у судовому засіданні обставини суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у межах заявлених позовних вимог у повному обсязі.
У зв`язку із задоволенням позову, у відповідності до положень ч.1 ст.141 ЦПК України з Відповідача на користь Позивача підлягають стягненню судові витрати у виді сплаченого при подачі позову судового збору в сумі 1331.20 грн. 
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.4, 5, 12, 13, 81, 83, 89, 141, 265, 274, 279 Цивільного процесуального кодексу України, суд, - 
У Х В А Л И В :
Позов ОСОБА_1 до АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» про стягнення не виплаченої при звільненні одноразової матеріальної допомоги в розмірі п`яти середньомісячних заробітків та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні – задовольнити.
Стягнути з АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» на користь ОСОБА_1 невиплачену при звільненні одноразову матеріальну допомогу в сумі 90426 (дев`яносто тисяч чотириста двадцять шість) грн. 40 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 107082 (сто сім тисяч вісімдесят дві) грн. 00 коп., з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів.
Стягнути з АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування судового збору 1331 (одна тисяча триста тридцять одна) грн. 20 коп.
Позивач - ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП – НОМЕР_1 .

Відповідач - АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ», 03150, м.Київ, вул.Єжи Гедройця,5, код ЄДРПОУ – 40075815.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя Бахмацького районного суду Н.В.Лобода