ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2026 року
м. Київ
справа № 522/1621/24
провадження № 51-825км25

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд) у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 , 
засудженого ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
захисника ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 2 вересня 2024 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 8 квітня 2025 рокув кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 22023160000000388, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого в цьому ж місті ( АДРЕСА_2 , 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 258-3 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Приморський районний суд м. Одеси вироком від 2 вересня 2024 року засудив ОСОБА_6 за частиною першою статті 258-3 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років з конфіскацією всього майна.
Запобіжний захід ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили продовжено й залишено без зміни.
Строк відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено обчислювати з 25 серпня 2023 року.
Вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат.
Вироком суду ОСОБА_6 засуджено за участь у терористичній організації, організаційному та іншому сприянні діяльності терористичної організації за таких обставин.
16 липня 1990 року Верховна Рада Української РСР прийняла Декларацію про державний суверенітет України (далі - Декларація), відповідно до якої проголосила державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх відносинах. Згідно з розділом V цієї Декларації територія України в існуючих кордонах є недоторканою і не може бути змінена та використана без її згоди.
24 серпня 1991 року Верховна Рада Української РСР схвалила Акт проголошення незалежності України, яким урочисто проголосила незалежність України та створення самостійної української держави - України. Територія України є неподільною і недоторканною.
Положеннями статей 1 та 2 Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію. Україна є унітарною державою. Територія України в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.
Відповідно до частини першої статті 17, частини першої статті 65 Основного Закону захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. На території України забороняється створення і функціонування будь-яких збройних формувань, не передбачених законом.
Статтями 132, 133 Конституції України визначено, що територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території, поєднання централізації і децентралізації у здійсненні державної влади, збалансованості і соціально-економічного розвитку регіонів, з урахуванням їх історичних, економічних, екологічних, географічних і демографічних особливостей, етнічних і культурних традицій. Систему адміністративно-територіального устрою України складають: Автономна Республіка Крим, області, райони, міста, райони в містах, селища і села.
Згідно з вимогами статей 72, 73 Основного Закону виключно всеукраїнським референдумом вирішуються питання про зміну території України. Всеукраїнський референдум призначається Верховною Радою України або Президентом України відповідно до їхніх повноважень, встановлених Конституцією. Всеукраїнський референдум проголошується за народною ініціативою на вимогу не менш як трьох мільйонів громадян України, які мають право голосу, за умови, що підписи щодо призначення референдуму зібрано не менш як у двох третинах областей і не менш як по сто тисяч підписів у кожній області.
Упродовж 2013 року у зв`язку з демократичними процесами, які відбувалися на території України, в окремих невстановлених осіб виник злочинний умисел на вчинення протиправних дій, направлених на порушення суверенітету й територіальної цілісності України, зміну меж її території та державного кордону, порушення порядку, установленого Конституцією України, зокрема, шляхом створення і фінансування терористичних організацій на території Донецької та Луганської областей України.
Так, у березні - квітні 2014 року на території Донецької та Луганської областей створено стійкі ієрархічні об`єднання - терористичні організації, а саме: «Донецька народна республіка» (далі - «ДНР») і «Луганська народна республіка» (далі - «ЛНР»), учасники яких в Україні займалися вчиненням терористичних актів, залякуванням населення, вбивством людей, захопленням адміністративних будівель органів державної влади й місцевого самоврядування та вчиненням інших тяжких і особливо тяжких злочинів, що призводило до дестабілізації суспільно-політичної ситуації в державі.
Основною метою діяльності вказаних терористичних організацій були насильницька зміна та повалення конституційного ладу, захоплення державної влади в Україні, а також зміна меж території та державного кордону України в спосіб, що суперечить порядку, установленому Конституцією України, шляхом створення незаконних державних утворень «ДНР» і «ЛНР».
Згадані терористичні організації були стійкими, мали стабільний склад лідерів, які підтримували між собою тісні взаємозв`язки; чітку ієрархію та структуру, яка складалася з політичного й силового блоків; централізоване підпорядкування керівників і учасників політичного та силового блоків лідерам організацій; план злочинної діяльності й чіткий розподіл функцій учасників щодо його досягнення.
На керівників блоків покладалися організація, керівництво та контроль за діяльністю підлеглих їм співучасників злочину за допомогою керівників груп, які входять до складу вказаних блоків. Керівники й учасники силових блоків забезпечували стійкість терористичних організацій шляхом чинення збройного опору, незаконної протидії та перешкоджання виконанню службових обов`язків співробітниками правоохоронних органів і військовослужбовцями Збройних Сил України. У свою чергу представники політичних блоків організовували збір та отримання матеріальної і фінансової допомоги від інших учасників терористичних організацій та осіб - прихильників їхньої діяльності, чим також забезпечували існування і функціонування вказаних терористичних організацій.
Так, на учасників політичних блоків відповідно до плану спільних злочинних дій покладалися такі обов`язки:
- створення так званих органів державної влади незаконних державних утворень «ДНР» і «ЛНР» та організація їх діяльності;
- видача так званих «нормативно-правових актів» від імені нелегітимних органів державної влади незаконних державних утворень «ДНР» і «ЛНР»;
- організація і проведення незаконних референдумів на території Донецької і Луганської областей про визнання суверенітетів незаконних державних утворень «ДНР» і «ЛНР»;
- проведення агітаційної роботи серед населення щодо діяльності терористичних організацій «ДНР» і «ЛНР» з метою схилення їх до участі у вказаних терористичних організаціях та отримання підтримки власної протиправної діяльності серед мешканців східних регіонів України;
- організація збору, отримання матеріальної і фінансової допомоги від інших учасників терористичних організацій та осіб - прихильників їх діяльності, а також її розподілу;
- налагодження взаємодії між незаконними державними утвореннями «ДНР» і «ЛНР» та їхніми лідерами з метою координації дій, спрямованих на повалення конституційного ладу й захоплення державної влади в Україні, а також дій, направлених на зміну меж території та державного кордону України на порушення порядку, установленого Конституцією України;
- налагодження взаємодії з прихильниками злочинної діяльності, що перебувають за кордоном, з метою координації дій, отримання матеріальної і гуманітарної допомоги й озброєння, а також залучення іноземних громадян для протидії правоохоронним органам та Збройним Силам України;
- налагодження взаємодії з місцевими й закордонними засобами масової інформації з метою їх використання для агітацій, висвітлення діяльності «ДНР» і «ЛНР» в позитивному світлі, дискредитації діяльності органів державної влади України та осіб, задіяних у ході проведення антитерористичної операції, і формування думки серед населення про законність власних дій, а також вчинення за їх допомогою закликів до повалення конституційного ладу та захоплення державної влади в Україні й дій, направлених на зміну меж території та державного кордону України, на порушення порядку, установленого Конституцією України;
- надання матеріальної та організаційної допомоги учасникам бойових блоків «ДНР» і «ЛНР» для забезпечення їх протиправної діяльності;
- забезпечення учасників «ДНР» і «ЛНР» транспортом, символікою та агітаційними матеріалами.
На учасників силових блоків, згідно з планом спільних злочинних дій покладалися такі обов`язки:
- організація та ведення збройного опору, незаконної протидії та перешкоджання виконанню службових обов`язків співробітниками правоохоронних органів і військовослужбовцями Збройних Сил України, залученими в проведенні антитерористичної операції;
- з метою опору представникам державної влади й унеможливлення припинення злочинної діяльності правоохоронними органами та Збройними Силами України організація у групи осіб, які є прихильниками злочинної діяльності учасників «ДНР» і «ЛНР», озброєння зазначених осіб і керівництво їхніми діями;
- створення не передбачених законом збройних формувань та участь у їх діяльності;
- вербування нових учасників до складу силових блоків «ДНР» і «ЛНР» та керівництво їхніми діями;
- захоплення населених пунктів, будівель, військових частин й інших об`єктів на території Донецької та Луганської областей;
- скоєння терористичних актів і диверсій на території України;
- захоплення та інше незаконне заволодіння зброєю, боєприпасами, вибуховими речовинами, військовою технікою, транспортними засобами, а також будівництво укріплень з метою протидії діяльності осіб, залучених у ході проведення антитерористичної операції, та забезпечення власної злочинної діяльності;
- викрадення осіб з метою отримання матеріальної вигоди та залякування мешканців, які підтримують чинну владу в Україні;
- силова підтримка учасників політичного блоку під час проведення незаконних референдумів на території Донецької та Луганської областей про визнання суверенітету незаконних державних утворень «ДНР» і «ЛНР», а також укріплення та охорона зайнятих ними будівель і споруд;
- вчинення дій, спрямованих на унеможливлення проведення загальнодержавних і місцевих виборів на території Донецької та Луганської областей;
- організація поставок зброї, боєприпасів, вибухових речовин, військової техніки та їх розподіл серед учасників терористичних організацій.
Основними завданнями учасників «ДНР» і «ЛНР» були зміна меж території та державного кордону України, на порушення порядку, установленого Конституцією України, утримування захопленої частини території Донецької та Луганської областей під своїм контролем, вплив на прийняття рішень, вчинення та невчинення дій органами державної влади України шляхом застосування зброї, вчинення обстрілів, вибухів, підпалів та інших дій, які створюють небезпеку для життя і здоров`я людини, завдають значної майнової шкоди та інших тяжких наслідків.
З огляду на викладене «ДНР» і «ЛНР» були стійкими об`єднаннями невизначеної кількості осіб (більше трьох), створеними з метою здійснення терористичної діяльності, у межах яких здійснено розподіл функцій, установлено правила поведінки, обов`язкові для цих осіб під час підготовки та вчинення терористичних актів, а тому відповідно до абзацу 19 статті першої Закону України «Про боротьбу з тероризмом» вони були терористичними організаціями.
Координація діяльності цих терористичних організацій і їх фінансове, матеріальне забезпечення, у тому числі зброєю, боєприпасами, військовою технікою, здійснювалися окремими громадянами України, лояльно налаштованими до ідей та діяльності «ДНР» і «ЛНР», іноземними громадянами, а також деякими суб`єктами господарської діяльності.
Із квітня 2014 року по лютий 2022 року учасники терористичних організацій «ДНР» і «ЛНР», які реалізували спільний злочинний умисел щодо досягнення зазначених вище завдань, з метою порушення громадської безпеки, залякування населення, провокації воєнного конфлікту, міжнародного ускладнення та впливу на прийняття рішень органами державної влади й місцевого самоврядування, зокрема щодо визнання легітимності діяльності «ДНР» і «ЛНР» та влади їх керівників, здійснювали захоплення адміністративних будівель і ключових об`єктів інфраструктури на території Донецької та Луганської областей, акти застосування збройної сили щодо військовослужбовців Збройних Сил України, співробітників правоохоронних органів України й інших представників сил антитерористичної операції для протидії відновленню територіальної цілісності України та забезпеченню правопорядку, вчиняли інші злочини.
Як наслідок, під контролем представників терористичних організацій «ДНР» і «ЛНР» опинилася частина території Донецької та Луганської областей, визначена постановами Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» та № 252-VIII «Про визначення окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування».
Президент України указом від 14 квітня 2014 року № 405/2014 увів в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України». На підставі цього Указу на території Донецької та Луганської областей до 30 квітня 2018 року було проведено антитерористичну операцію, спрямовану на припинення діяльності вказаних терористичних організацій.
На підставі Указу Президента України від 30 квітня 2018 року № 116/2018 «Про затвердження рішення РНБО України «Про широкомасштабну антитерористичну операцію в Донецькій та Луганській областях» та рішення першого заступника керівника АТЦ при СБ України (керівника оперативного штабу з управління антитерористичною операцією на території Донецької та Луганської областей) від 30 квітня 2018 року № 33/1-4129 антитерористичну операцію на території Донецької та Луганської областей 30 квітня 2018 року було припинено.
Верховний Головнокомандувач Збройних Сил України наказом від 30 квітня 2018 року «Про початок операції Об`єднаних сил із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі та стримування збройної агресії Російської Федерації на території Донецької та Луганської областей» оголосив про початок операції Об`єднаних сил із забезпечення національної безпеки й оборони, відсічі та стримування збройної агресії Російської Федерації на території Донецької та Луганської областей.
«ДНР» і «ЛНР» визначено терористичними організаціями в численних зверненнях Верховної Ради України до міжнародної спільноти, зокрема: у Заяві Верховної Ради України «Про трагічну загибель людей внаслідок терористичного акту над територією України», схваленій Постановою Верховної Ради України від 22 липня 2014 року № 1596-VII; у Заяві Верховної Ради України «Щодо протидії поширенню підтримуваного Російською Федерацією міжнародного тероризму», схваленій Постановою Верховної Ради України від 22 липня 2014 року № 1597-VII; у Зверненні до Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, національних парламентів держав - членів ЄС, США, Канади, Японії та Австралії щодо масового розстрілу людей під Волновахою в Україні, затвердженому Постановою Верховної Ради України від 14 січня 2015 року № 106-VIII; у Зверненні Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором, затвердженому Постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-VІІІ; у Заяві Верховної Ради України «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій «ДНР» та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян», схваленій Постановою Верховної Ради України від 4 лютого 2015 року № 145-VІІІ; у Заяві Верховної Ради України «Про відсіч збройної агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», схваленій Постановою Верховної Ради України від 21 квітня 2015 року № 337-VІІІ.
ОСОБА_6 , будучи членом терористичної організації «ЛНР», увійшов до її силового блоку, а саме до не передбаченого законами України збройного формування - НОМЕР_1 батальйону територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_2 », яке є структурним підрозділом терористичної організації «ЛНР», сформованим керівниками організації для насильницького підтримання незаконної влади на тимчасово окупованих територіях Луганської області, та має організаційну структуру військового типу. 
Так, у травні 2014 року в ОСОБА_6 , який проживав у м. Одесі, з мотивів невдоволення чинною владою в Україні та її несприйняття виник злочинний умисел, направлений на участь у терористичній організації «ЛНР».
Реалізуючи свої наміри, у травні 2014 року (точних дати та часу суд не встановив) ОСОБА_6 прибув до Ростовської області рф, де вступив у злочинну змову, направлену на участь у терористичній організації, з не встановленими судом особами, які здійснювали вербування до складу терористичної організації «ЛНР» нових учасників. Згідно з досягнутою домовленістю ОСОБА_6 мав пройти на території Ростовської області рф спеціальну бойову (військову) підготовку, після чого прибути на окуповану терористичною організацією «ЛНР» територію Луганської області та вступити до одного з незаконних збройних формувань.
Далі, виконуючи вказівки учасників терористичної організації «ЛНР», ОСОБА_6 прибув до військового навчального центру, де протягом травня - початку червня 2014 року пройшов спеціальну бойову (військову) підготовку й отримав знання та навички володіння зброєю і ведення бойових дій.
Потім приблизно на початку червня 2014 року (точних дати та часу суд не встановив) ОСОБА_6 прибув до м. Лисичанська Луганської області, яке було під контролем терористичної організації «ЛНР», і вступив до складу силового блоку вказаної терористичної організації, а саме до незаконного збройного формування - НОМЕР_1 батальйону територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_2 », створеного у квітні 2014 року та дислокованого в цьому місті. 
Продовжуючи свою злочинну діяльність, протягом червня - липня 2014 року (точного часу суд не встановив) ОСОБА_6 , який був призначений і обіймав посаду командира відділення НОМЕР_1 батальйону територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_2 », виконуючи злочинні накази та розпорядження свого керівника - громадянина України ОСОБА_8 й інших невстановлених осіб - командирів підрозділу « ІНФОРМАЦІЯ_2 », діючи умисно, безпосередньо, із застосуванням невстановленої вогнепальної зброї, з метою утримання м. Лисичанська Луганської області під контролем терористичної організації «ЛНР» і подальшого захоплення населених пунктів, будівель та інших об`єктів на території Луганської області виконував покладені на нього й підконтрольний йому особовий склад завдання, а саме: здійснення збройного опору законним діям сил антитерористичної операції, застосування зброї по особовому складу, військовій техніці та фортифікаційним спорудам сил антитерористичної операції. Для цього ОСОБА_6 самостійно обрав і використовував позивний « ОСОБА_9 ».
Після звільнення в кінці липня 2014 року Збройними Силами України м. Лисичанська Луганської області з-під контролю терористичної організації «ЛНР» ОСОБА_6 разом з підконтрольним йому особовим складом та іншими членами підрозділу «Призрак», виконуючи рішення командування підрозділу, здійснив евакуацію майна, боєприпасів, військової техніки з місця своєї дислокації в м. Лисичанську Луганської області до м. Алчевська цієї ж області.
У серпні 2014 року за наказом керівництва підрозділу «Призрак» ОСОБА_6 і підпорядкований йому особовий склад передислокувалися та зайняли укріплені позиції в районі м. Голубівки (кол. назва - м. Кіровськ) Алчевського району Луганської області й смт Михайлівка того ж району та області.
Протягом серпня 2014 року - лютого 2015 року (точного часу досудове розслідування не встановило), ОСОБА_6 , перебуваючи в складі підрозділу «Призрак», діючи умисно, безпосередньо, із застосуванням невстановленої вогнепальної зброї, з метою утримання згаданих м. Голубівки та смт Михайлівки під контролем терористичної організації «ЛНР» і подальшого захоплення населених пунктів, будівель та інших об`єктів на території Луганської області, виконував покладені керівництвом підрозділу на нього й підконтрольний йому особовий склад завдання, а саме: здійснював збройний опір законним діям сил антитерористичної операції, застосовував зброю по особовому складу, військовій техніці та фортифікаційним спорудам сил антитерористичної операції.
Також під час виконання вказаних завдань ОСОБА_6 здійснював вербування добровольців для участі в терористичній організації «ЛНР».
Так, відповідно до плану спільних злочинних дій, розробленого керівниками терористичної організації «ЛНР», на ОСОБА_6 покладалося:
- ведення збройного опору, незаконної протидії та перешкоджання виконанню службових обов`язків співробітниками правоохоронних органів і військовослужбовцями Збройних Сил України з метою унеможливлення припинення спільної злочинної діяльності терористичної організації «ЛНР»;
- участь у захопленні населених пунктів, будівель й інших об`єктів на території Донецької та Луганської областей;
- спорудження і укріплення блок-постів, обладнання вогневих позицій та інших інженерних споруджень з метою унеможливлення припинення злочинної діяльності терористичної організації;
- охорона блок-постів терористичної організації та інших об`єктів, захоплених її учасниками, на випадок спроб припинення їх злочинної діяльності співробітниками правоохоронних органів України і військовослужбовцями Збройних Сил України;
- здійснення виїздів у складі так званих груп швидкого реагування з метою перевірки інформації щодо переміщення українських військових формувань;
- участь у складі створених не передбачених законом збройних формувань, що є структурними елементами силового блоку терористичної організації «ЛНР»;
- ураження вогнем і знищення особового складу, позицій, сил та засобів антитерористичної операції;
- виконання інших вказівок керівників силового блоку терористичної організації «ЛНР».
Унаслідок успішного виконання покладених на нього завдань, керівництво «ЛНР» призначило ОСОБА_6 на посаду командира роти НОМЕР_2 батальйону територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_2 ».
Кропивницький апеляційний суд ухвалоювід 8 квітня 2025 року апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишив без задоволення, а вирок місцевого суду стосовно нього - без змін.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотні порушення положень кримінального процесуального закону, просить скасувати оскаржувані судові рішення та закрити кримінальне провадження на підставі пункту 4-1 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) або направити справу на новий судовий розгляд. 
Обґрунтовуючи свої вимоги засуджений посилається на те, що статтею 3 Закону України від 16 вересня 2014 року № 1680-VII «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» (далі - Закон № 1680-VII) гарантовано недопущення кримінального переслідування та покарання осіб - учасників подій на території Донецької та Луганської областей.
Стверджує, що оскільки Закон України від 17 березня 2015 року № 256-VIIІ «Про внесення зміни до статті 10 Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» (далі - Закон № 256-VIIІ), яким було відтерміновано введення в дію статей 2-9 Закону № 1680-VII, прийнято після вчинення ним інкримінованих йому злочинів, тому відповідно до вимог чинного законодавства він не має зворотної дії в часі і його (засудженого) кримінальне переслідування є незаконним.
Оскільки суди першої та апеляційної інстанцій цих обставин не взяли до уваги, ухвалені ними рішення не відповідають вимогам статей 370, 419 КПК.
Позиції інших учасників судового провадження 
У судовому засіданні засуджений ОСОБА_6 та його захисник - адвокат  ОСОБА_7 підтримали подану касаційну скаргу та просили її задовольнити. 
Прокурор заперечувала щодо задоволення касаційної скарги засудженого.
Мотиви Суду 
Заслухавши доповідь судді, позиції засудженого, захисника і прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, Суд дійшов таких висновків.
За правилами частини другої статті 438 КПК при вирішенні питань про наявність підстав для зміни або скасування судового рішення суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього ж Кодексу.
Положеннями статті 433 КПК встановлено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Висновок суду про доведеність винуватості  ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, установлених та перевірених судом, кваліфікація його дій за частиною першою статті 258-3 КК та вид і міра призначеного покарання в касаційній скарзі не оспорюються, а тому відповідно до частини першої статті 433 КПК судові рішення в цій частині в касаційному порядку не перевіряються. 
Наведені в скарзі засудженого доводи про наявність підстав для закриття кримінального провадження на підставі пункту 4-1 частини першої статті 284 КПК з урахуванням положень Законів № 1680-VIIта № 256-VIIІ, є неприйнятними з огляду на таке.
Згідно з вимогами пункту 4-1 частини першої статті 284 КПК кримінальне провадження підлягає закриттю в разі втрати чинності законом, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, вчиненого особою.
Згадана підстава кореспондує з положеннями статті 5 КК та передбачає випадки декриміналізації діяння.
Отже, для застосування цієї норми необхідно встановити:
1) втрату чинності нормою закону про кримінальну відповідальність, якою було визначено кримінальну протиправність діяння; або
2) зміну цього закону таким чином, що відповідне діяння перестало бути кримінально караним.
Повертаючись до доводів касаційної скарги Суд зауважує, що Закон № 1680-VII визначає особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей.
За змістом статті 3 КК, кримінальна протиправність діяння, а також його караність та інші кримінально-правові наслідки визначаються тільки цим Кодексом, а зміни до нього вносяться лише спеціальними законами. 
Закон № 1680-VII за своєю правовою природою є декларативно-процесуальним актом, який не вносить змін до КК та не встановлює підстав для звільнення від кримінальної відповідальності, передбачених Розділом ІХ Загальної частини цього Кодексу. Також, на відміну від закону про амністію, він не має самостійної прямої дії для звільнення особи від відповідальності. 
Частина перша статті 258-3 КК, яка передбачає кримінальну відповідальність за участь у терористичній організації, на час розгляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_6 є чинною.
Отже, оскільки Закон № 1680-VII не декриміналізував участь у терористичній організації, доводи касаційної скарги про протилежне позбавлені підстав. 
Враховуючи викладене Суд визнає неспроможними і твердження, наведені у касаційній скарзі ОСОБА_6 , щодо необхідності застосування принципу зворотної дії закону в часі. 
Зокрема, встановлення Законом № 256-VIIІ процесуальних особливостей введення в дію Закону № 1680-VII не змінює правової природи останнього. 
Згідно зі статтею 58 Конституції України та статтею 5 КК закон про кримінальну відповідальність має зворотну дію лише у випадках, якщо він скасовує кримінальну відповідальність, пом`якшує покарання чи іншим чином поліпшує становище особи.
Закон № 256-VIIІ, як і Закон № 1680-VII, не є законом про кримінальну відповідальність, і його прийняття, навіть після вчинення інкримінованих ОСОБА_6 дій, не змінює норм КК і не впливає на караність діяння, передбаченого статтею 258-3 КК. 
Суд виходить з того, що амністія та декриміналізація можуть мати місце лише на підставі спеціального закону, який безпосередньо скасовує кримінальну відповідальність.
Такий підхід узгоджується з правовою визначеністю як складовою верховенства права.
При цьому Суд враховує і практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який виходить з того, що правова визначеність означає чіткість і реальну дію норми.
Норма, яка не містить прямої декриміналізації, не встановлює конкретного механізму звільнення, не є законом про кримінальну відповідальність, не може тлумачитись як така, що автоматично усуває кримінальну караність.  
ЄСПЛ у своїй практиці також визнає право держави застосовувати механізм перехідного правосуддя, проте не зобов`язує державу автоматично припиняти переслідування за тяжкі злочини. 
Злочини, передбачені статтею 258-3 КК, посягають на основи національної та громадської безпеки, що становить легітимну мету кримінального переслідування. 
Ураховуючи викладене, суди першої та апеляційної інстанцій правильно застосували закон України про кримінальну відповідальність, оскільки жодним законом України кримінальну відповідальність за участь у терористичній організації не скасовано та не виключено.
Отже, передбачені законом підстави для закриття кримінального провадження за пунктом 4-1 частини першої статті 284 КПК, відсутні.
Доводи касаційної скарги ОСОБА_6 ґрунтуються на неправильному розумінні правової природи Законів № 1680-VII та № 256-VIII.
Таким чином, аргументи, викладені у касаційній скарзі засудженого, не були підтверджені під час перевірки матеріалів кримінального провадження, а тому Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій. 
Вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно аргументованими й умотивованими і за змістом узгоджуються з приписами статей 370, 374 та 419 КПК. У них наведено відповідні підстави й положення закону, якими керувалися ці суди, постановляючи рішення.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, а тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили або могли б перешкодити судам ухвалити законне й обґрунтоване рішення, не встановлено, Суд уважає, що касаційну скаргу засудженого слід залишити без задоволення, а судові рішення стосовно ОСОБА_6 - без зміни.
Керуючись статтями 441, 442 Кримінального процесуального кодексу України, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Приморського районного суду м. Одеси від 2 вересня 2024 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 8 квітня 2025 року стосовно нього - без зміни.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3