ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2026 року місто Київ.
Справа № 755/1092/24
Апеляційне провадження № 22-ц/824/2073/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Желепи О.В.,
суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.
за участю секретаря судового засідання Рябошапки М.О.
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справуза апеляційною скаргою  ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 лютого 2025 року(ухвалено у складі судді Яровенко Н.О., інформація щодо дати складання повного рішення відсутня)
у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ

Позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про стягнення з відповідача заборгованості за послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення у розмірі 73 101,93 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 38 397,32 грн., та 3 % річних у розмірі 7 741,83 грн., також судовий збір за подання позовної заяви до суду у розмірі 3028,00 грн.
Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що відповідачі є користувачами житлово-комунальних послуг , що надаються до кв. АДРЕСА_1 . Відповідно до вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення споживач зобов`язаний оплачувати комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідачі своєчасно з 01 липня 2014 року по 30 листопада 2023 року не вносили плату за отримані послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення в результаті чого утворилась заборгованість у розмірі у розмірі 73 101,93 грн (з яких 71 993,77 грн заборгованості з оплати за житлово-комунальні послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення; 81,62 грн заборгованості зі сплати внеску за обслуговування вузлів комерційного обліку; 1 026,54 грн заборгованості з внесення плати за абонентське обслуговування).
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 лютого 2025 року задоволено позов частково.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості на користь Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» заборгованість за житлово-комунальні послуги в сумі 59 556,22 грн.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 на користь Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» інфляційну складову боргу в сумі 21 874,37 грн., 3 % річних в сумі 4 853,47 грн., а всього 26 727,84 грн.
Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 на користь Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» судові витрати по сплаті судового збору з кожного відповідача по 547,85 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду, представник відповідача 8 серпня 2025 року подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, якою просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову. 
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що, оскаржуване рішення не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи.
Вказує, що з наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що жодної оплати послуг відповідачами за вказаний період здійснено не було, що свідчить про не- укладення договору про надання послуг, а тому обов`язок доказування належного надання таких послуг покладається на позивача.
Зазначає, що відповідачі за спірний період не споживали житлово-комунальні послуги які надавались відповідачем, не проживали у зазначеній квартирі, тому і не мали обов`язку повідомляти акціонерну компанію «Київводоканал» про неотримані комунальні послуги, та зміни, щодо реєстрації кількості зареєстрованих осіб за даною адресою. 
Також суд не врахував позицію позивача, який будучи обізнаним про те, що за комунальні послуги накопичується заборгованість протягом 10 років, продовжував надавати комунальні послуги, жодним чином не поцікавився про власників квартири, кількість проживаючих та взагалі не вчиняв жодних дій щодо спонукання споживачів комунальних послуг за даною адресою вчиняти дії щодо сплати коштів.
Вказує, що судом першої інстанції враховано те, що один з відповідачів помер та ОСОБА_6 прибрано з переліку відповідачів, разом з тим не враховано, що розрахунок заборгованості нарахований на початковий склад відповідачів.
Зазначає, що судом першої інстанції не враховано висновок Верховного суду України у ухвалі від 25.01.2012 року у справі № 6-850св12, відповідно до якого стаття 625 ЦК України до правовідносин, які виникають на підставі Закону України "Про житлово-комунальні послуги", застосуванню не підлягає.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 22 вересня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою.

У судовому засіданні ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги. Представник позивача - Будіянський О.С. заперечував проти задоволення апеляційної скарги. Інші учасники справи у судове засідання не з`явились про дату, час та місце судового розгляду повідомлялись належним чином, причину неявки суду не повідомили.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача та відповідача ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 05.08.2014 в газеті "Хрещатик" №110 (4510) було опубліковано повідомлення про публічний договір (оферту) про надання публічним акціонерним товариством "Акціонерна компанія "Київводоканал", в подальшому перейменованим у Приватне акціонерне товариство "Акціонерна компанія "Київводоканал" про надання послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньо-будинкових систем). Повідомленням було визначено, що фізична особа, що користується послугами централізованого постачання холодної води та водовідведення холодної та гарячої води, вважається такою, що ознайомлена, погоджується та приєднується до умов публічного договору, а у разі відмови від отримання вказаних послуг, споживач зобов`язаний направити письмову відмову до ПрАТ "Київводоканал" для оформлення припинення надання послуг.
Відповідно до п. 1.1 договору, ПрАТ "АК "Київводоканал" зобов`язується своєчасно надавати споживачеві відповідної якості послуги з централізованого постачання холодної води та послуг з водовідведення холодної та гарячої води (з використанням внутрішньо будинкових систем), а споживач зобов`язується своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, що передбачені договором.
Відповідно до п. 3.1 договору, розрахунковим періодом є календарний місяць. За цим договором застосовується щомісячна система оплати послуг. Платежі вносяться споживачем не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим.
Жодних повідомлень про відмову від надання зазначених послуг, передбачених повідомленням про публічний договір (оферту) від відповідачів не надходило.
У зв`язку з тим, що від відповідачів на адресу ПрАТ "Київводоканал" не надходило жодних заяв та повідомлень про відмову від отримання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення холодної та гарячої води, вони вважаються такими, що приєдналися до публічного договору та зобов`язані виконувати обов`язки зазначені в ньому.
31.05.2021 року на офіційному веб-сайті (vodokanal.kiev.ua) опубліковано повідомлення про публічну пропозицію (оферту) ПрАТ "Київводоканал" про укладення публічного індивідуального договору приєднання про надання послуг з централізованого водопостачання та/ або централізованого водовідведення у зв`язку з чим з 01.07.2021 року вказаний договір вважається укладеним.
Квартира АДРЕСА_1 на праві власності належить відповідачам: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , що підтверджується копією відповіді Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації».
Крім цього, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані наступні особи:
- ОСОБА_2 , в період з 15.01.1991 року по теперішній час відповідно до довідки № 106001125 від 24.01.2024 року;
- ОСОБА_3 в період з 20.08.1981 року по теперішній час відповідно до довідки № 106001066 від 24.01.2024 року;
- ОСОБА_4 , в період з 08.02.1983 року по теперішній час відповідно до довідки № 106001087 від 24.01.2024 року;
- ОСОБА_5 в період з 25.07.1984 року по теперішній час відповідно до довідки № 106001099 від 24.01.2024 року.
Згідно довідки від 29.12.2023 року №13278\8/8/0223 у ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 станом на 30.11.2023 обліковується заборгованість перед ПрАТ «АК «Київводоканал» по О\Р НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 у сумі 73 101,93 грн., з яких: 71 993,77 грн. з оплати за житлово-комунальні послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, 81,62 грн. заборгованість зі сплати внеску за обслуговування вузлів комерційного обліку та 1 026,54 заборгованість з внесення плати за абонентське обслуговування.
Такі ж відомості щодо наявності у ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 заборгованості перед ПрАТ «АК «Київводоканал» зазначено і в розрахунку заборгованості за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення за період з 01.07.2014 року по 30.11.2023 року.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що надані позивачем довідка про розмір заборгованості та розрахунок заборгованості у відповідності до вимог ст. 77 ЦПК України є належними доказами на підтвердження позовних вимог, оскільки містять інформацію щодо предмета доказування. До того ж, на цих доказах міститься підпис уповноваженої особи, який скріплений печаткою ПрАТ "Київводоканал".
Матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 сплатили заборгованість за період з 01.07.2014 року по 30.11.2023 року в сумі 73 101,93 грн.
Також, матеріали справи не містять доказів, що у вказаний спірний період ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 не надавалися послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, як і не містять матеріали справи доказів того, що такі послуги надавалися неналежної якості.
Так як в суді першої інстанції було заявлено про застосування позовної давності, суд стягнув лише борг 59 556,22 грн.-в межах строку позовної давності, застосувавши ст. 257 ЦК України.
Дослідивши наявні в справі докази, колегія суддів встановила, що вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними, висновки суду в частині наявності підстав для солідарної відповідальності всіх чотирьох відповідачів- відповідають таким обставинам та вимогам закону.

Між сторонами склалися відносини у сфері житлово-комунальних послуг, які регулюються положеннями Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон).
Учасниками відносин у сфері житлово-комунальні послуги є: власник, споживач, виконавець, виробник, відповідно до ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (в редакції Закону, чинній на час виникнення спірних правовідносин з 01 січня 2017 року, втратив чинність на підставі Закону № 2189-VIII від 09.11.2017).
Згідно зі ст. 13 Закону, в редакції Закону чинній на час виникнення спірних правовідносин, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Примірні переліки житлово-комунальних послуг та їх склад залежно від функціонального призначення визначаються центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції Закону чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 32 цього Закону плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Відповідні положення містяться в Законі України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII, який набрав чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та введений в дію з 01 травня 2019 року та є чинним у період нарахованої позивачем заборгованості до 31 грудня 2023 року, тобто в межах заявлених позовних вимог.
Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року №2189-VІІІ, надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.
Згідно п. 1 ч. 1, п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року №2189-VІІІ, споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів; індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Відповідно до ч. 1 ст. 10 вказаного Закону, ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону.
Верховний Суд у постанові від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16 дійшов висновку про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Відсутність укладеного договору про надання послуг не звільняє споживачів від обов`язку оплачувати надані їм послуги. Поряд з цим вказаний обов`язок виникає лише у разі отримання споживачем певних послуг. Питання щодо фактичного користування житлово-комунальними послугами входить до предмета доказування у справі та має істотне значення для її правильного вирішення.
З аналізу наведених вимог закону вбачається, що обов`язок по оплаті житлово-комунальних послуг покладається на їх споживача, який є власником майна, за яким надаються послуги, або особою, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальні послуги за такою адресою.
Загальні положення про плату за комунальні послуги та строки їх внесення були передбачені ст.ст. 66, 67, 68 ЖК України, який ще діяв в період спірних правовідносин, та визначено, що наймачі (власники) квартир зобов`язані своєчасно вносити плату за комунальні послуги, до числа яких входять послуги з водопостачання і каналізації.
Відповідно до ч.ч. 1,2 статті 64 ЖК України (який ще був чинним в період спірних правовідносин) члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.
До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Згідно з частиною першою статті 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
Відповідно до частин першої, другої статті 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказано у пропозиції укласти договір або не встановлено законом.
Отже, за змістом даних норм відповідь особи про прийняття пропозиції укласти договір - акцепт повинен бути повним і беззастережним. В такому випадку особа, яка зробила пропозицію укласти договір (оферту), у разі беззастережного акцепту цієї пропозиції його адресатом, автоматично стає стороною в договірному зобов`язанні.
За загальним правилом мовчання не є акцептом, якщо інше не випливає із закону, звичаю ділового обороту або з колишніх ділових відносин сторін. Мовчання можна вважати акцептом лише тоді, коли це прямо передбачено договором або законом.
Зокрема, згідно статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму вчинення правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
Водночас за частиною третьої статті 205 ЦК України мовчання, як форма вираження волі сторони до вчинення правочину, може мати місце у випадках, встановлених договором або законом.
Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року покладає на споживача обов`язок укласти договір про надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору, та оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом (пункти 1 і 5 частини третьої статті 20 Закону).
Відповідні положення містяться в ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII.
Наведені приписи закону свідчать про обов`язковість договору про надання житлово-комунальних послуг для споживача та неможливість останнього відмовитись від укладання договору, а сам договір є укладеним з моменту, коли споживач акцептував пропозицію оферта повністю та без застережень або у вигляді конклюдентних дій прийняв оферту, або за умови передбачення такого у договорі або законі не висловив заперечень проти договору у формі мовчання.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 646/834/17, де скасовуючи судові рішення про відмову у стягненні боргу за надані комунальні послуги та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, Верховний Суд зазначив, що надавач послуг опублікував в газеті у якості пропозиції (оферти) для підписання споживачами публічний договір про надання комунальних послуг, а тому з огляду на те, що відповідач протягом місяця з дня публікації не направив свою письмову відмову укласти договір, то він вважається таким, що прийняв пропозицію позивача про укладення договору. При цьому Верховний Суд керувався тим, що на фізичних осіб покладено законодавчий обов`язок укласти договір та вносити плату за користування послугами, а тому у випадку відсутності прийняття оферти шляхом погодження на укладання договору про надання послуг або конклюдентних дій, які свідчать про прийняття пропозиції, таке прийняття може бути також у вигляді мовчання.
У справі, яка переглядається апеляційним судом, встановлено, що 05 серпня 2014 в газеті «Хрещатик» було опубліковано повідомлення про публічний договір (оферту), за умовами якого ПАТ «АК «Київводоканал», яке було перейменовано в ПрАТ «АК «Київводоканал», зобов`язується за плату надати замовнику послуги з централізованого постачання холодної води, послуги з водовідведення (з використанням внутрішньо-будинкових систем) та опубліковано договір про надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення з використанням внутрішньо-будинкових мереж.
Матеріали справи не містять доказів, що від ОСОБА_2 після розміщення повідомлення та договору в газеті «Хрещатик» до ПрАТ «АК «Київводовканал» надходило повідомлення про відмову від надання послуг централізованого водопостачання та водовідведення.
Таким чином, оскільки після розміщення повідомлення у вищевказаній газеті на адресу ПрАТ «АК «Київводоканал» жодних заяв або повідомлень про відмову від надання зазначених послуг від ОСОБА_2 та інших відповідачів у справі не надходило, це свідчить про те, що останній отримував від ПрАТ «АК «Київводоканал» послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньо-будинкових систем) за адресою: АДРЕСА_1 .
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що відповідач не проживав у спірній квартирі, оскільки згідно ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.
З наданих апеляційному суду доказів (свідоцтво про право власності), встановлено, що всі чотири відповідачі , з яких суд стягнув борг є співвласниками квартири , до якої надавались послуги, а тому беззаперечно є їх споживачами.
Згідно п. 6 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у редакції 2017 року, споживач має право на не оплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг.
У пункті 29 Правил зазначено, що споживач має право на зменшення розміру плати у разі тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї на підставі письмової заяви споживача та офіційного документа, що підтверджує його/їх відсутність (довідка з місця тимчасового проживання, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби, відбування покарання).
Отже, споживач має право не сплачувати вартість житлово-комунальних послуг у випадку, якщо він подасть відповідну письмову заяву до надавача послуг та документально оформить свою відсутність в квартирі.
Відповідачем не надано доказів звернення до позивача із заявою про не проживання у квартирі  АДРЕСА_1 у спірний період та що він бажає припинити отримання житлово-комунальних послуг на певний час, зокрема, на час його відсутності за вказаною адресою, а тому підстав для звільнення відповідача від оплати житлово-комунальних послуг немає.
Не позбавлений можливості відповідач звернутися до позивача з такими документами і у даний час.
Позивачем здійснено розрахунок заборгованості за послуги з водопостачання та водовідведення по о/р НОМЕР_1 , в якому відображено об`єми споживання послуг, суму нарахування, суми оплати споживача, субсидії, корегування, тощо.
Відповідачем не надано до суду першої інстанції доказів на спростування вказаного розрахунку та погашення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині покладення на відповідачів відповідальності за не оплату отриманих послуг, відповідає вимогам Закону.
Разом з тим, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги щодо помилкового обрахування боргу з урахуванням 5 проживаючих осіб є такими, що заслуговують на увагу.
Так, відповідач ОСОБА_7 пояснив в апеляційному суді, що квартира обладнана лічильниками гарячої та холодної води. Оскільки він в квартирі не проживав, то йому не відомо, чи подавала бабуся показники лічильника, але він думає, що такі показники подавались.
Разом з тим, представник позивача пояснив, що оскільки показники тривалий час не подавались то нарахування робились з врахуванням середньо-будинкового споживання, та з урахуванням кількості проживаючих осіб в квартирах, щодо яких не подавались будь-які показники на протязі тривалого часу.
Так, пункт 11 частини другої статті 7 Закону передбачено, що споживач зобов`язаний інформувати управителя, виконавців комунальних послуг про зміну власника житла (іншого об`єкта нерухомого майна) та про фактичну кількість осіб, які постійно проживають у житлі споживача, у випадках та порядку, передбачених договором.
Відповідно до глави X (Визначення та розподіл загального обсягу спожитої холодної води) Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг (затвердженою Наказом 22.11.2018 № 315 Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України), для цілей розподільного обліку визначається кількість осіб у приміщенні, які фактично користуються комунальною послугою. Про цю кількість осіб власник/наймач приміщення письмово повідомляє виконавця комунальної послуги та/або виконавця розподілу комунальної послуги, при цьому кількість осіб у приміщенні, які фактично користуються комунальною послугою, не може бути меншою від: зареєстрованих у приміщенні - для житлових приміщень.
Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 21.03.2013 року, ОСОБА_6 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Києві, про що 21.03.2013 року складено відповідний актовий запис № 357.
Незважаючи на те, що відповідачі не проінформували про смерть ОСОБА_6 , проте в суді першої інстанції ця обставина вже була встановлена, нарахування заборгованості за спожите водопостачання та водовідведення протягом спірного періоду з урахуванням проживання і користування вказаними послугами особою яка є померлою, суд апеляційної інстанції визнає необґрунтованим.
Те, що нарахування проводилось на 5 осіб підтверджується платіжкою, сформованою позивачем, яка наявна в матеріалах справи.(а.с.63)
Таким чином, сума боргу за послугу з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення за період з 01.04.2017 року по 30.11.2023 року з урахуванням чотирьох осіб за адресою АДРЕСА_1 складатиме 47 644,98 грн.
При цьому, позивач крім суми заборгованості за житлово-комунальні послуги просив також стягнути з відповідача інфляційні втрати та 3 % річних.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року у справі №6-49цс12 і постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 14-446цс18.
Так, колегія суддів, провівши перерахунок основної заборгованості, провела також і перерахунок інфляційної складової боргу та 3 % річних та встановила, що загальний розмір сум передбачених ст. 625 ЦК становитиме 21 382,27 грн.
Доводи скарги про те, що ст. 625 ЦК України не застосовується при вирішенні питань про стягнення боргу за ЖКП не ґрунтується на Законі.
Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про зміну рішення суду в частині розміру стягнутої заборгованості за надані житлово-комунальні послуги.
Згідно з пунктом 2 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача слід стягнути пропорційно до частини задоволених вимог (58%) 1756,24 грн (тобто 439,06 грн з кожного) судового збору за розгляд справи районним судом та з позивача на користь відповідача слід стягнути 1 526,11 грн судового збору за розгляд справи апеляційним судом.
Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Відтак, провівши взаєморозрахунок, з позивача на користь відповідача  ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1087,05 грн.
З огляду на положення частини 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.
Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 - задовольнити частково. 
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 лютого 2025 року - змінити зменшивши розмір стягнутої заборгованості за надані житлово-комунальні послуги з 59 556,22 до 47 644,98 грн, а інфляційну складову боргу та 3 % річних зменшити з 26 727,84 грн до 21 382,27 грн. 
Стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» судові витрати з сплати судового збору з кожного по 439 грн.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» на користь ОСОБА_2 судові витрати з сплати судового збору у розмірі 1 087,05 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий О.В. Желепа 

Судді Н.В. Поліщук

В.В. Соколова