ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

адреса юридична: вул. Капітана Володимира Кісельова, 1, м. Полтава, 36000, адреса для листування: вул. Капітана Володимира Кісельова, 1, м. Полтава, 36607, тел. (0532) 61 04 21, E-mail inbox@pl.arbitr.gov.ua, https://pl.arbitr.gov.ua/sud5018/
Код ЄДРПОУ 03500004

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.03.2026 Справа № 917/2252/25 
м. Полтава
Господарський суд Полтавської області у складі судді Пушка І.І., розглянувши матеріали за позовною заявою Товариство з обмеженою відповідальністю «ТРАНСПОРТНА КОМПАНІЯ 2021» (адреса місто Полтава, вул. Визволення, будинок 19 Б, ЄДРПОУ 43986082)
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «СОЄВИЙ ШЛЯХ» (адреса 39311, Полтавська обл., Полтавський р-н, село Судівка, Новосанжарська ТГ, вул. Відрадна, буд.9а, ЄДРПОУ 41251778)
про стягнення коштів в сумі 145 715,14 грн за договором про надання транспортних послуг від 09.01.2024 № 090124.
Представники сторін в судове засідання не викликались, справа розглядається за наявними в ній матеріалами в порядку спрощеного провадження відповідно до cт. 247 ГПК України.
Суть спору. Товариство з обмеженою відповідальністю «ТРАНСПОРТНА КОМПАНІЯ 2021» звернулось до Господарського суду Полтавської області із позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «СОЄВИЙ ШЛЯХ» про стягнення боргу в сумі 145 715,14 грн за договором про надання транспортних послуг від 09.01.2024 № 090124.
Позов обґрунтований, тим що відповідачем не виконанні зобов`язання за Договором про надання транспортних послуг № 090124 від 09.01.2024 в частині оплати послуг з перевезення вантажу в розмірі 91097,00 грн. Окрім цього, за порушення виконання зобов`язання за Договором відповідачу нараховані пеня в розмірі 36 881,90 грн, інфляційні в розмірі 13 921,13 грн, 3% річних в розмірі 3 815,71 грн.
Відповідач щодо вартості наданих послуг не заперечує, про що зазначив у відзиві на позовну заяву та вказує, що акти наданих послуг на загальну суму 91 097,00 грн були підписані сторонами в електронній формі. Проте, відповідач заперечує щодо факту спливу строку на оплату цих послуг з посиланням на ту обставину, що за умовами п. 2.1. Договору обов`язок зі сплати вартості послуг виникає у відповідача на підставі акту здачі-приймання наданих послуг після виставлення позивачем рахунку на оплату. Відповідач стверджує, що не отримував від позивача рахунків на оплату послуг за актами наданих послуг на загальну суму 91 097,00 грн. За висновком відповідача, оскільки рахунки на оплату не були виставлені відповідачу, то і перебіг строку на оплату таких послуг не розпочався.
У відповіді на відзив позивач зазначив, що актами надання послуг було зафіксовано факт здійснення господарської операції та факт встановлення договірних правовідносин, які є документальним підтвердженням надання послуг, крім того, відповідачем було прийнято вищезазначені послуги, отже вчинено конклюдентні дії, які свідчать про подальше схвалення ним договору. Позивач вважає, що ним надано всі докази на підтвердження виникнення у позивача права вимоги до відповідача щодо оплати грошових коштів за договором. Позивач звертає увагу на ту обставину, що за своєю правовою природою рахунок на оплату не є первинним документом, а є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти в якості оплати за надані послуги, тобто, носить інформаційний характер. Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду (Касаційний господарський суд) від 29.04.2020 у справі № 915/641/19.
Процесуальні дії суду. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.12.2025 для розгляду даної справи визначено суддю Пушка І.І.
Згідно з ухвалою від 15.12.2025 суд залишив позовну заяву без руху, встановив позивачу строк для усунення недоліків - не пізніше 3 днів з моменту вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.
16.12.2025 суд отримав від позивача заяву про усунення недоліків (вх. № 16306).
Ухвалою від 22.12.2025 суд прийняв позовну заяву до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, з урахуванням малозначності цієї справи в розумінні частини п`ятої статті 12 ГПК України, без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. Цією ж ухвалою суд встановив процесуальні строки: відповідачу для подання відзиву на позов - протягом 15 днів з дня вручення ухвали суду, та для подання заперечень – до 3 днів з дати отримання від позивача відповіді на відзив; позивачу для подання відповіді на відзив - 5 днів з моменту отримання відзиву.
Суд належним чином виконав обов`язок щодо повідомлення усіх учасників справи про розгляд справи шляхом надіслання ухвали від 22.12.2025 в електронній формі до Електронних кабінетів сторін та оприлюднення в Державному реєстрі судових рішень.
29.12.2025 суд отримав від відповідача відзив на позовну заяву (вх. № 49).
19.01.2026 суд отримав від позивача відповідь на відзив разом з заявою про продовження процесуального строку для її подання (вх. № 560), яка задоволена судом згідно з ухвалою від 21.01.2026.
03.02.2026 від відповідача надійшли до суду додаткові пояснення у справі (вх. №1345).
Інших заяв чи клопотань від сторін не надходило.
У частині 8 статті 252 ГПК України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 233 ГПК України суди ухвалюють рішення, постанови іменем України негайно після закінчення судового розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Рішення та постанови ухвалюються, складаються і підписуються складом суду, який розглянув справу.
Згідно з ч. 4 ст. 240 ГПК України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
У відповідності з приписами ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає дану справу за наявними в ній на час ухвалення рішення матеріалами.
Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази та оцінивши їх в сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини.
09 січня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «СОЄВИЙ ШЛЯХ» (далі — Замовник, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТРАНСПОРТНА КОМПАНІЯ 2021» (далі — Виконавець, позивач) укладено Договір надання транспортних послуг № 090124 (далі Договір).
Сторони у Договорі узгодили, зокрема, такі умови.
Відповідно до п. 1.1. Договору Виконавець зобов`язується за плату і за рахунок Замовника виконати, а при необхідності – також організувати виконання визначених цим договором послуг, пов`язаних з перевезенням, завантаженням та розвантаженням вантажу, а Замовник зобов`язується прийняти та оплатити належним чином надані послуги.
Конкретний перелік послуг і інформація про них зазначаються в заявці, підписаній обома Сторонами, яка є невід`ємною частиною цього договору (п.1.2. Договору).
Згідно п. 2.1. Договору розрахунки за цим Договором здійснюються на підставі акту здачі-прийняття наданих послуг та виставленого рахунку на оплату. Акти здачі- приймання наданих послуг складаються по факту виконаних робіт.
Пунктом 2.3. Договору встановлено, що оплата проводиться в безготівковому порядку шляхом перерахування Замовником коштів зі свого розрахункового рахунку на розрахунковий рахунок Виконавця протягом 120 календарних днів з дня виставлення рахунку на оплату та підписання акту здачі-приймання наданих послуг.
Замовник підписує наданий виконавцем акт здачі-приймання наданих послуг протягом п`яти робочих днів з моменту його або надає мотивовану письмову відмову від прийняття послуг протягом 5 робочих днів (п. 2.4. Договору).
В разі невиконання або неналежного виконання Стороною зобов`язань по Договору, винна сторона відшкодовує іншій завдані збитки і виплачує неустойку в наступних розмірах: (п. 4.7. Договору).
За невиконання своїх зобов`язань, не передбачених пп. 4.1.-4.8. цього Договору, Сторони несуть відповідальність, згідно діючого законодавства України (п. 4.9. Договору). 
П. 7.15 Договору визначено, що Сторони погоджуються використовувати при здійсненні своєї діяльності електронні документи та призначений для цього електронний цифровий підпис (далі – «ЕЦП») з дотриманням Законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронні довірчі послуги». Обмін первинними документами в електронному вигляді здійснюється в системі «M.E.Doc» чи сервісі електронного документообіг «Вчасно», або в іншій системі погоджені Сторонами.
Сторони визнають будь-які документи, в тому числі і цей Договір, складені та надані будь-якою Стороною іншій в електронному вигляді із застосуванням ЕЦП засобами телекомунікаційного зв`язку або на електронних носіях, як оригінали, що мають юридичну силу (п. 7.16. Договору).
На виконання умов Договору протягом січня - серпня 2024 року позивач надав відповідачу послуги з перевезення на загальну суму 91097,00 грн, що підтверджується актами здачі-приймання робіт:
- № 30 від 10.01.2024 на суму 8 050,00 грн, з урахуванням ПДВ;
- № 31 від 11.01.2024 на суму 7 800,00 грн, з урахуванням ПДВ;
- №76 від 23.01.2024 на суму 6 372,00 грн, з урахуванням ПДВ;
- № 77 від 29.01.2024 на суму 6 630,00 грн, з урахуванням ПДВ;
- № 161 від 13.02.2024 на суму 28 750,00 грн, з урахуванням ПДВ;
- № 249 від 04.03.2024 на суму 6 630,00 грн, з урахуванням ПДВ;
- № 556 від 03.05.2024 на суму 6 000,00 грн, з урахуванням ПДВ;
- № 591 від 28.05.2024 на суму 8 310,00 грн, з урахуванням ПДВ;
- № 627 від 13.06.2024 на суму 7 380,00 грн, з урахуванням ПДВ;
- № 1108 від 20.08.2024 на суму 5 175,00 грн, з урахуванням ПДВ. 
В свою чергу Замовником оплата наданих послуг не здійснена.
17.11.2025 листом № 12 позивач звернувся до відповідача з претензією про стягнення заборгованості за Договором надання послуг у розмірі 91 097,00 грн, а також санкцій за прострочення грошового зобов`язання.
25.11.2025 у відповідь на претензію, відповідач листом № 25/11/2025-3 поінформував позивача про те, що перебіг строку оплати вартості послуг за Договором надання послуг у замовника виникає з моменту підписання акту здачі- приймання наданих послуг та виставлення рахунку, а також повідомив, що відповідач не отримував від позивача рахунків на оплату послуг за актами надання послуг на загальну суму 91 097,00 грн. Відповідач запропонував позивачеві направити відповідні рахунки на його адресу будь-яким зручним способом, які будуть оплачені в рамках строку, визначеного п. 2.3. Договору надання послуг, тобто протягом 120 днів з дати їх виставлення.
Станом на момент розгляду справи в суді сума сплачених коштів за отримані відповідачем послуги складає 91 097,00 грн.
Суд при вирішенні спору по суті враховує наступне.
Правовідносини, що склалися між сторонами, регулюються нормами про договір перевезення (глава 64 ЦК України).
За змістом ст. 908 Цивільного кодексу України, перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.
Відповідно до ст. 909 Цивільного кодексу України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі.
Судом встановлено, що Акти здачі приймання-робіт були підписані представниками сторін Договору електронними цифровими підписами, що відповідає умовам п. 7.15.-7.16. Договору. Зазначене підтверджується наданим позивачем протоколом ЕЦП станом на момент підписання кожного акту, наданою відповідачем до відзиву на позовну заяву інформацією з системи M.E.DOC про підписання сторонами актів здачі-приймання наданих послуг.
Вказані акти свідчать, що жодних претензій по об`єму, якості та строках виконання робіт (надання послуг) замовник до виконавця не має, отже позивач належним чином виконав свої договірні зобов`язання по наданню послуг з перевезення вантажу.
Письмові заявки відповідача на перевезення, як того вимагає п. 1.2. Договору, в матеріалах справи наявні лише на суму 15850,00 грн, проте замовник визнає факт отримання послуг за актами здачі-приймання робіт на суму 91 097,00 грн, про що зазначив у відзиві на позов.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
В п. 2.3 Договору передбачено, що розрахунки за цим Договором здійснюються на підставі акту здачі-прийняття наданих послуг та виставленого рахунку на оплату. 
Судом встановлено, що акти здачі-приймання робіт підписані сторонами. 
В той же час, рахунок на оплату є одностороннім документом, сформованим позивачем. Доказів направлення чи вручення відповідачу рахунків, копії яких додано до позовної заяви позивач не надає. Також Позивач не надає доказів виставлення рахунків на оплату у системах M.E.Doc або Вчасно, як це передбачено п. 7.15 Договору.
На підтвердження відсутності у системі M.E.DOC виставлених рахунків відповідач надав інформацію з системи M.E.DOC, з якої вбачається, що в електронній формі сторони підписали лише акти здачі-приймання наданих послуг без рахунків на оплату.
Отже суд констатує, що доказів направлення та отримання доданих до позовної заяви рахунків на оплату відповідачу матеріали справи не містять.
Заперечуючи проти позову, відповідач стверджує, що позивач не направляв відповідачу рахунки на оплату товару, що суперечить умовам п. 2.1. Договору, а обов`язок зі сплати вартості отриманих послуг у відповідача не настав.
Такі заперечення відповідача суд вважає необґрунтованими та такими, що не можуть бути прийняті до уваги, виходячи з наступного.
Згідно ч. 4 ст. 236 ГПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, в п. 18.6. постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29 квітня 2020 року у справі № 915/641/19 вказано, що рахунок на оплату товару не є первинним документом, а є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти в якості оплати за надані послуги, тобто, носить інформаційний характер. Ненадання рахунку не є відкладальною умовою у розумінні приписів статті 212 ЦК України та не є простроченням кредитора у розумінні статті 613 ЦК України, а тому не звільняє Відповідача від обов`язку оплатити товар. Така правова позиція є сталою в судовій практиці і викладена в постановах Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №910/32579/15, від 22.05.2018 у справі №923/712/17, від 21.01.2019 у справі №925/2028/15, від 02.07.2019 у справі №918/537/18, від 29.08.2019 у справі №905/2245/17, від 26.02.2020 у справі №915/400/18
Судом враховується та обставина, що інформація щодо платіжних реквізитів виконавця зазначена в розділі 8 Договору, та міститься в кожному підписаному сторонами Акті здачі-приймання робіт.
Таким чином суд прийшов до висновку, що відповідач був обізнаний про платіжні реквізити, розмір та терміни оплати.
За п. 2.3. Договору оплата проводиться в безготівковому порядку шляхом перерахування Замовником коштів на розрахунковий рахунок Виконавця протягом 120 календарних днів з дня виставлення рахунку на оплату та підписання акту здачі-приймання наданих послуг.
Протоколи перевірки ЕЦП містять інформацію про час підписання відповідних актів сторонами.
Таким чином, відповідач мав здійснити оплату наданих позивачем послуг на протязі 120 календарних днів з дня підписання ним актів здачі-приймання робіт. Тобто, відлік строку для оплати наданих позивачем послуг розпочався по закінченню 120 днів з моменту підписання відповідачем кожного з актів, а саме: 
за актом від 10.01.2024 – з 02.02.2024, а отже, відповідач є таким, що прострочив зобов`язання з 01.06.2024;
за актом від 11.01.2024 – 02.02.2024, а отже, відповідач є таким, що прострочив зобов`язання з 01.06.2024;
за актом від 23.01.2024 – 12.03.2024, а отже, відповідач є таким, що прострочив зобов`язання з 10.07.2024;
за актом від 29.01.2024 – 12.03.2024, а отже, відповідач є таким, що прострочив зобов`язання з 10.07.2024;
за актом від 13.02.2024 – 12.03.2024, а отже, відповідач є таким, що прострочив зобов`язання з 10.07.2024;
за актом від 04.03.2024 – 24.10.2024, а отже, відповідач є таким, що прострочив зобов`язання з 21.02.2025;
за актом від 03.05.2024 – 07.06.2024, а отже, відповідач є таким, що прострочив зобов`язання з 05.10.2024;
за актом від 28.05.2024 – 20.06.2024, а отже, відповідач є таким, що прострочив зобов`язання з 18.10.2024;
за актом від 13.06.2024 – 02.07.2024, а отже, відповідач є таким, що прострочив зобов`язання з 30.10.2024;
за актом від 20.08.2024 – 19.09.2024, а отже, відповідач є таким, що прострочив зобов`язання з 17.01.2025.
Відповідач вчасно послуги не оплатив, у зв`язку з чим, він вважається таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання.
Факт наявності заборгованості у відповідача перед позивачем належним чином доведений, документально підтверджений, сума отриманих та не оплачених послуг відповідачем не заперечується, відтак, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача основної заборгованості за Договором про надання транспортних послуг в сумі 91097,00 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.
Як вбачається із ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на користь кредитора пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Договором може бути визначено менший розмір пені (ч.3 ст. 549 ЦК України).
З аналізу чинних норм законодавства вбачається, що неустойка може бути договірною та позадоговірною (законною). Умову про договірну неустойку має бути зазначено в договорі (ч. 1 ст. 547 ЦКУ).
Позивачем заявлено до стягнення 36 881,90 грн пені з посиланням на п. 5.3. Договору, проте, судом встановлено, що Договір № 090124 від 09.01.2024 пункту 5.3. не містить.
Натомість, у Договорі відповідальність сторін за порушення своїх зобов`язань передбачена розділом 9.
У п. 4.9. Договору визначено, що за невиконання своїх зобов`язань, не передбачених пп. 4.1.-4.8. цього Договору, Сторони несуть відповідальність, згідно діючого законодавства України.
Позивач в обґрунтування вимог про стягнення пені посилається на відповідальність, передбачену саме договором, зміна підстав позову стосовно вимог про стягнення пені позивачем не здійснювалася.
За таких обставин, вимоги про стягнення пені відхиляються судом.
Стаття 625 ЦК України визначає обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Позивачем заявлено до стягнення 3 815,71 грн 3 % річних за загальний період з 08.05.2024 до 01.12.2025, а також 13 921,13 грн інфляційних витрат за загальний період з травня 2024 до листопада 2025 року включно.
Розрахунки відсотків річних та інфляційних втрат здійснені відповідачем без урахування відповідних дат прострочення відповідачем грошового зобов`язання, які за встановлених судом обставин настають по закінченню 120 днів з дати підписання відповідачем актів прийняття наданих послуг.
В результаті самостійного проведення розрахунків, суд визначив, що зазначені суми складають: 3433,09 грн 3 % річних та 12744,63 грн інфляційних втрат за загальний період прострочення з 01.06.2024 по 01.12.2025.
Перевірка правильності розрахунку позивачем штрафних санкцій проводилася за допомогою калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій інформаційної системи «Ліга 360».
Згідно зі ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17 та аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц.
Такий підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Відповідно до частини четвертої статті 11 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.
Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд зазначає, що позиція відповідача ґрунтується на запереченні настання строку виконання зобов`язання без надання до суду належних доказів на підтвердження своєї позиції. Натомість позивачем представлені до суду договір, підписані з обох сторін акти здачі-приймання робіт, замовлення на перевезення, що у сукупності підтверджують надання послуг та настання строку для їх оплати.
З урахуванням всіх вказаних обставин у їх сукупності, позовні вимоги про стягнення основного боргу визнаються судом обґрунтованими, а позов підлягає задоволенню частково з урахуванням здійсненого перерахунку заявлених до стягнення 3% річних, інфляційних, в задоволенні вимог про стягнення пені у позові відмовляється в зв`язку з безпідставністю.
Розподіл судових витрат.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при укладенні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи задоволення позовних вимог частково, судові витрати відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України покладаються на відповідача в сумі 1783,36 грн витрат по сплаті судового збору з урахуванням понижуючого коефіцієнту 0,8 в зв`язку з поданням позовної заяви в електронному вигляді через систему «Електронний суд».
З матеріалів справи встановлено, що при зверненні з позовною заявою до суду, позивачем був сплачений судовий збір в розмірі 3028,00 грн, тобто 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб згідно з підп. 1 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір». 
Частиною 3 статті 4 Закону України «Про судовий збір» визначено, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0, 8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
Таким чином, різниця між сплаченим, та належним до сплати судовим збором, за подання даного позову складає 605,60 грн.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» визначено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі, зокрема, зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю.
За таких обставин, питання про повернення надлишково сплаченої суми судового збору (605,60 грн) буде вирішено судом після звернення позивача з відповідним клопотанням, в порядку приписів ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір».
Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України,
ВИРІШИВ:
1. Позов задовольнити частково.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «СОЄВИЙ ШЛЯХ» (адреса 39311, Полтавська обл., Полтавський р-н, село Судівка, Новосанжарська ТГ, вул. Відрадна, буд.9а, ЄДРПОУ 41251778) на користь Товариство з обмеженою відповідальністю «ТРАНСПОРТНА КОМПАНІЯ 2021» (адреса місто Полтава, вул. Визволення, будинок 19 Б, ЄДРПОУ 43986082) – 91 097,00 грн основного боргу; 12 744,63 грн – інфляційних втрат; 3433,09 грн – 3% річних; 1783,36 грн судового збору.
3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.
4. В іншій частині вимог в задоволенні позову відмовити.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено до Східного апеляційного господарського суду в порядку та строки, встановлені статтями 256 - 257 Господарського процесуального кодексу України.
Суддя І.І. Пушко