ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5222/26 Справа № 176/526/26 	  	Суддя у 1-й інстанції - Крамар О.М. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Петешенкової М.Ю., Макарова М.О., 
за участю секретаря судового засідання — Шаповалової О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 02 березня 2026 року, у складі судді Крамар О.М., у цивільній справі № 176/526/26 за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи — військова частина НОМЕР_1 , Міністерство оборони України про встановлення факту перебування на утриманні військовослужбовця, який зник безвісти, –

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2026 року до суду в порядку окремого провадження звернулася ОСОБА_1 , визначивши заінтересованою особою військову частину НОМЕР_1 , із заявою, в якій просила встановити факт перебування її на утриманні рідного брата ОСОБА_2 з 01 вересня 2022 року, який був військовослужбовцем та пропав безвісти 27 серпня 2024 року під час виконання бойового завдання за призначенням у межах ведення бойових дій на території України, обґрунтовуючи це тим, що вона та її брат ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за свого неповноліття мали статус дітей-сиріт у зв`язку із тим, що їх батьки померли, та опікуном був над ними їх дідусь, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . За досягнення повноліття заявниця, як старша сестра, стала для брата ОСОБА_2 фактично матір`ю, допомагала у побуті, підтримувала в навчанні, вирішувала побутові питання. З погіршенням її стану здоров`я заявник стала потребувати сторонньої допомоги, тому брат узяв на себе зобов`язання з утримання заявника та її малолітньої дитини, працюючи тривалий час за кордоном, а кошти надсилав їй на щоденні потреби сім`ї та ремонт помешкання. Між поїздками за кордон ОСОБА_2 проживав разом із сестрою, оскільки інших близьких родичів не мав. Під час військової служби у лавах ЗСУ, куди він був мобілізований, 27 серпня 2024 року ОСОБА_2 пропав безвісти та військова частина надіслала сповіщення про це саме заявниці, як єдиній родичці військовослужбовця. Заявник наголошує, що її рідний брат вважав її єдиним членом його сім`ї та такою, що перебуває на його утриманні. При зверненні до військової частини для реалізації свого майнового права на отримання грошового забезпечення брата, який, маючи статус військовослужбовця, зник безвісти під час виконання бойового завдання, заявниця отримала відмову у зв`язку із відсутністю підтвердження факту, що ОСОБА_2 був законним представником заявниці. Заявниця вважає, що для отримання грошового забезпечення брата їй необхідно встановити факт знаходження її на його утриманні, про що і просить у своїй заяві.
Ухвалою Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2026 року у справі залучено заінтересованою особою Міністерство оборони України (а.с.47).
Ухвалою Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 02 березня 2026 року заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: військова частина НОМЕР_1 , Міністерство оборони України про встановлення факту перебування на утриманні військовослужбовця, який зник безвісті - залишено без розгляду з підстав того, що заявниця і без прийняття рішення у даній справі має право на отримання грошового забезпечення військовослужбовця як сестра зниклого безвісти, а у разі спору, на підставі ч.6 ст. 294 ЦПК України, такі вимоги належить розглядати у позовному провадженні (а.с. 97-99).
Не погодившись з такою ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 у березні 2026 року в системі “Електронний суд” подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить її скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на відсутність спору про право та наявність підстав застосування ч.6 ст. 294 ЦПК України, адже скаржник звернулась до суду за встановлення факту перебування на утриманні брата, який військовослужбовець та зник безвісти під час виконання бойового завдання, що безпосередньо передбачено п.2 ч.1 ст. 315 ЦПК України та що належить розглядати саме в окремому провадженні. Вважає, що даній справі не розглядається її право на отримання грошового забезпечення, а зазначення судом першої інстанції, що таке право можливо реалізувати і без судового рішення не замінює встановлення такого юридичного факту, за яким звернулась скаржник, та не свідчить про існування спору про право. Наголошує, що суд першої інстанції, без встановлення фактичних обставин, зокрема, не надавши оцінку письмовій відповіді військової частини від 23 листопада 2025 року за №2456/3435, дійшов передчасного висновку про наявність спору про право, залишивши заяву без розгляду. Скаржник відзначила, що, маючи право на виплату без судового рішення, військова частина вже відмовила їй у виплаті, пославшись на відсутність визначених умов знаходження на утриманні військовослужбовця, що створює перешкоди для позасудової реалізації її законного права. Також суд першої інстанції підмінив предмет доказування оцінкою матеріально-правових підстав для виплати грошового забезпечення т висновком про відсутність необхідності у судовому рішенні, що, на думку скаржника, не відповідає природі окремого провадження та що є виходом суду першої інстанціях за межі предмету розгляду в окремому провадженні (а.с. 107-111).
У березні 2026 року ОСОБА_1 в системі “Електронний суд” подала додаткові письмові пояснення, де зазначила, що посилання суду першої інстанції на чинну/нечинну редакцію постанови КМУ №884, що застосована заявником у заяві, не є процесуальною підставою для застосування ч.6 ст. 294 ЦПК України. Твердження про відсутність правових наслідків встановлення факту утримання не відповідає фактичним обставинам справи, адже військова частині вже відмовила їй у виплаті грошових коштів забезпечення військовослужбовця ОСОБА_2 , який зник безвісти, що робить неможливим вирішення його питання в позасудовий спосіб. Крім того зазначила, що встановлення факту перебування на утриманні має самостійне юридичне значення та не є декларативним та має значення не лише для щомісячних виплат за ст. 9 ЗУ “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, але і для реалізації інших майнових прав, пов`язаних із статусом утриманця (а.с.119).
Міністерство оборони України, скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, у березні 2026 року подало відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначило, що метою встановлення такого факту є виплата грошового забезпечення, належного військовослужбовцю, який зник безвісти, в тому числі особам, які перебували на утримання такого військовослужбовця. В даній справі відсутнє особисте розпорядження військовослужбовця, на випадок його полону чи, зокрема, зникнення безвісти. А у разі відсутності такого розпорядження, за положеннями ст. 16 ЗУ “Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” передбачено перелік осіб, які мають право на отримання такої вплати. Утриманці не є законними представниками військовослужбовця, як про це зазначено у Законі, а тому вимоги заявника не усувають перешкод для виплати їй коштів та не змінюють обсяг її прав. Просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін (а.с.163-165).
Інші особи своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористались та відзиву на апеляційну скаргу не подавали, але, в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.
У березні 2026 року ОСОБА_1 подала відповідь на відзив на апеляційну скаргу, в якій зазначила, що правова позиція Міністерства оборони України щодо наявності спору про право суперечить правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 11 лютого 2026 року у справі №308/17634/23, де наголошено, що вимога про встановлення факту перебування особи на утриманні військовослужбовця з метою реалізації права на соціальні виплати підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства та сама по собі не свідчить про наявність спору про право. Встановлення юридичного факту не є вирішення спору про право, а спрямоване на створення передумов для реалізації права, у зв`язку із чим не може бути підставою для залишення заяви без розгляду. Посилання Міністерства оборони України на відсутність правових наслідків суперечить фактичним обставинам цієї справи, адже військова частина вже відмовила їй у зв`язку із відсутністю підтвердження саме такого статусу, що свідчить про прямий зв`язок між встановлення факту, що має юридичне значення, та можливістю реалізувати таке право. Скаржник наголосила, що Міністерством оборони України не оспорюються ані фактичні обставини справи, ані докази перебування заявника на утриманні військовослужбовця ОСОБА_2 , що виключає існування спору про право у розумінні ч.6 ст. 294 ЦПК України. Просила апеляційну скаргу задовольнити, а судове рішення скасувати та направити справцу для продовження розгляду до суду першої інстанції (а.с.183-186).
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а ухвалу суду першої інстанції — скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду справи, з наступних підстав.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив зі встановлення наявності спору про право, що, в силу ч.6 ст. 294 ЦПК України, є підставою для залишення заяви ОСОБА_1 без розгляду, враховуючи також наявність у заявника можливості вирішити питання в позасудовий спосіб, як сестра загиблого військовослужбовця.
Колегія суддів повністю не погоджується з такими висновками суду першої інстанції.
Порядок розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в порядку окремого провадження, визначений главами 1 і 6 розділу ІV ЦПК України. 
Відповідно до ч.1 ст.293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Характерною ознакою категорії справ окремого провадження є відсутність у них спору про право і метою яких є встановлення юридичного факту або стану. При цьому в порядку окремого провадження може вирішуватися спір про факт, але не спір про право цивільне.
Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду в порядку окремого провадження за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто, відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети — ні.
Частиною 7 статті 19 ЦПК України передбачено, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав та інтересів заявника (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17).
Таким чином, визначальною обставиною при розгляді заяви про встановлення певних фактів в порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції та зазначає, що за ч.6 ст.294 ЦПК України залишення заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, можливо лише якщо судом дійсно буде встановлено наявність спору про право. 
Колегія суддів наголошує, що суд першої інстанції у своїй ухвалі не зазначив між ким вбачається наявність спору, зокрема, при встановленні факту знаходження заявника ОСОБА_1 на утриманні свого рідного брата — військовослужбовця ОСОБА_2 , який пропав безвісти при виконанні бойового завдання. 
Колегія суддів наголошує, що предметом розгляду в цій справі є встановлення факту перебування ОСОБА_1 на утриманні свого рідного брата — військовослужбовця ОСОБА_2 , який пропав безвісти. 
Відповідно до статті 16-1 ЗУ “Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого).
У цій же нормі права зазначено, що утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону № 2262-ХІІ.
Відповідно до частини першої статті 30 Закону № 2262-ХІІ право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні (стаття 31).
Непрацездатними членами сім`ї вважаються діти, брати, сестри та онуки, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років. Водночас братам, сестрам та онукам право на пенсію надається у тих випадках, якщо у них немає працездатних батьків (пункт «а» частини четвертої статті 30 Закону № 2262-ХІІ).
Члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування (частина перша статті 31 Закону № 2262-ХІІ).
За висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 11 лютого 2026 року, зазначено, що слід враховувати, що:
- встановлення судом факту перебування фізичної особи на утриманні прямо передбачено у пункті 2 частини першої статті 315 ЦПК України;
- для отримання одноразової грошової допомоги згідно з Порядками № № 975,
- додаються рішення суду, що підтверджують факт перебування заявника на утриманні загиблого (померлого).
Отже, гарантією реалізації права на соціальний захист утриманців загиблих військовослужбовців є судовий порядок встановлення юридичного факту перебування фізичної особи на утриманні з метою отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку зі смертю військовослужбовця.
У справі, яка переглядається, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність спору за заявою  ОСОБА_1 , оскільки остання не заявляла про встановлення її права на отримання соціальних виплат, тоді як суд першої інстанції, зацитувавши норми ЗУ “Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, які не регулюють правовідносини, що виникли в порядку окремого провадження, вважав встановленим наявність спору про право на виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення військовослужбовця у випадку його зникнення безвісти, чим вчинив перешкоди ОСОБА_1 у доступі до правосуддя, враховуючи наявність відмови військової частини у вирішенні питання в позасудовий спосіб.
У відповідності до ч.6 ст. 294 ЦК України, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах. 
Колегія суддів наголошує, що суд першої інстанції не звернув на зазначені вище обставини уваги, передчасно дійшовши висновку про залишення заяви ОСОБА_1 без розгляду у зв`язку із наявністю спору на підставі ч.6 ст.294 ЦПК України.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до постановлення помилкової ухвали, знайшли своє підтвердження, а у суду першої інстанції не було достатніх підстав для застосування ч.6 ст.294 ЦПК України.
З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, тому вона підлягає скасування на підставі ст. 379 ЦПК України з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.  
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 379 ЦПК України, колегія суддів, –

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — задовольнити.
Ухвалу Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 02 березня 2026  року— скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені “14” квітня 2026 року.
Повний текст постанови складено “22” квітня 2026 року.

Головуючий:         В.С. Городнича

Судді:          М.Ю.Петешенкова

М.О. Макаров