ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 квітня 2026 року
м. Харків
справа № 639/9081/25
провадження № 22-ц/818/2340/26
Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого - судді: Тичкової О.Ю.,
суддів: Маміної О.В., Пилипчук Н.П. 
за участю секретаря судового засідання Волобуєва О.О.
сторони справи:
скаржник – ОСОБА_1 
суб`єкт, дії якого оскаржуються – приватний виконавець Хаблов Валерій Миколайович
стягувач – Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі»
заінтересована особа – ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харків апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Новобаварського районного суду м. Харкова від 19 грудня 2025 року в складі судді Труханович В.В., -
ВСТАНОВИВ:
В грудні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на дії та бездіяльність приватного виконавця Хаблова Валерія Миколайовича, стягувач: Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі», боржники: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 . Просила суд поновити їй пропущений процесуальний строк для подання скарги, визнати неправомірними дії приватного виконавця Хаблова Валерія Миколайовича щодо визначення суми заборгованості у Зведеному ВП № 79574877 без врахування коштів, сплачених скаржником, у розмірі 22 352,77 грн (15 911,87 грн + 6 440,90 грн); визнати неправомірною бездіяльність приватного виконавця Хаблова Валерія Миколайовича щодо неврахування коштів у сумі 15 911,87 грн, стягнутих з ОСОБА_1 у рамках попереднього виконавчого провадження, скасувати постанову про арешт коштів боржника (ВП № 79574869 від 12.11.2025) та скасувати постанови про стягнення основної винагороди (ВП № 79574869 та ВП № 79574871), зобов`язати приватного виконавця Хаблова Валерія Миколайовича усунути порушення шляхом проведення коректного розрахунку залишку заборгованості у Зведеному ВП № 79574877, врахувавши усі вищезазначені платежі, та винести нові постанови, що відповідають закону.
В обґрунтування скарги зазначає, що 12.11.2025 року приватним виконавцем Хабловим Валерієм Миколайовичем було відкрито виконавчі провадження № 79574869 та № 79574871 щодо ОСОБА_1 , на підставі виконавчого листа № 639/2158/21, виданого 28.08.2024 Жовтневим районним судом м. Харкова. Вказані провадження були об`єднані у зведене виконавче провадження № 79574877. Зазначила, що про винесення оскаржуваних постанов та відкриття виконавчих проваджень скаржник дізналась 12 листопада 2025 року (в день їх винесення) засобами електронного зв`язку. Того ж дня виконавець виніс Постанову про арешт коштів боржника (ВП № 79574869 від 12.11.2025), у якій неправомірно визначив суму до стягнення у розмірі 61 861,89 грн. Вважає постанову про арешт, розрахунок суми до стягнення, а також дії виконавця неправомірними, такими, що грубо порушують її права та прямо суперечать Закону, а саме: при визначенні суми боргу виконавець проігнорував кошти, які вже були отримані ним або стягувачем від ОСОБА_1 , в рахунок погашення цього ж боргу у грудні 2023 року в рамках попереднього ВП № 73612168 з рахунків скаржника було примусово стягнуто 15 911,87 грн. (10 138,34 грн — з рахунку в АТ «СЕНС БАНК»; 5 773,53 грн — з рахунку в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»). Зазначила, що ці кошти не були повернуті їй після скасування рішення суду, тому вважає, що виконавець безпідставно утримує їх до цього часу і був зобов`язаний зарахувати їх у погашення боргу. Також у постанові про арешт від 12.11.2025 ця сума не врахована; крім того у грудні 2023 року ОСОБА_1 була добровільно сплачена на рахунок КП «ХТМ» 6 440,90 грн. Вважає, що оскільки борг є солідарним, будь-яке стягнення з одного боржника автоматично зменшує зобов`язання іншого. Проігнорувавши ці суми, виконавець штучно завищив суму боргу до стягнення з скаржника на 22 352,77 грн. Також повідомила, що постановою виконавця накладено арешт на соціальні кошти, які призвели до критичних наслідків, а саме:14.11.2025 з рахунку доньки скаржника, яка є солідарним боржником за виконавчими провадженнями, примусово списано 5 000,00 грн. (які є державною допомогою як ВПО); 26.11.2025 було заблоковано рахунки доньки скаржника, на які надходять військові виплати на утримання онука скаржника. Сума заблокованих коштів перевищує 61 000,00 грн.
Ухвалою Новобаварського районного суду м. Харкова від 19 грудня 2025 року у задоволені скарги ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила ухвалу скасувати та визнати дії приватного виконавця Хаблова В.М. щодо визначення суми заборгованості у зведеному ВП № 79574877 без врахування коштів, сплачених скаржником, у розмірі 22 352,77 грн (15 911,87 грн + 6 440,90 грн); визнати неправомірною бездіяльність приватного виконавця Хаблова Валерія Миколайовича щодо неврахування коштів у сумі 15 911,87 грн, стягнутих з ОСОБА_1 у рамках попереднього ВП, скасувати Постанову про арешт коштів боржника (ВП № 79574869 від 12.11.2025), визнати неправомірними дії приватного виконавця Хаблова В.М. щодо примусового списання коштів сум 58 677,47 грн року вчиненого на підставі невірного розрахунку боргу.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не повно встановив обставини у справі та зробив висновки що не відповідають дійсним обставинам у справі та вимогам закону. В ході судового розгляду приватний виконавець Хаблов В.М. у своїх письмових поясненнях від 17.12.2025 року визнав факт стягнення сум в рахунок погашення заборгованості за попередніми виконавчими провадженнями на суму 12399,44 грн. Проте ця сума є помилковою, матеріалами справи підтверджується, що з боржника було стягнуто суму 15911,87 грн. Також апелянт зазначає що суд дійшов помилкового висновку про законність арешту та списання коштів з рахунку, що має спеціальний режим використання або статус соціальної допомоги. Крім того апелянт зазначає що судом першої інстанції взагалі не надано правової оцінки факту повторного стягнення судових витрат, що призвело до грубого порушення майнових прав скаржника. Апелянт вказує що приватним виконавцем було здійснено подвійне списання судового збору, оскільки відповідно до платіжної інструкції №4512 від 19.12.2023 року в межах ВП№73612168 було стягнуто 1135,00 грн заборгованості за судовим збором відповідно до рішення суду від 25.10.2021 року, проте 12.11.2025 приватний виконавець Хаблов В.М. повторно відкрив виконавче провадження №79574871 та 08.12.2025 року стягнув 770,66 грн заборгованості за судовим збором. На думку апелянта суд фактично усунувся від здійснення судового контролю за виконанням рішення, проігнорувавши факт того що приватним виконавцем напередодні судового засідання примусово було стягнуто всю суму боргу та закрито виконавче провадження.
19.02.2026 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від приватного виконавця Хаюблова В.М. в якому він заперечує проти задоволення апеляційної скарги, вважає ухвалу суду законною та обґрунтованою. Вказує що стягувачем під час подання заяви про примусове виконання рішення суду були враховані усі оплати за попередніми виконавчими провадженнями та визначено відповідно заборгованість з урахуванням цих оплат. Жодних інших повідомлень про часткове або повне виконання рішення від боржника або від стягувача не надходило. Крім того зазначає що ані від боржника ані від банку жодних повідомлень та підтверджень що якийсь рахунки мають спеціальний режим використання не надходило, а ст. 73 Закону України « Про виконавче провадження» має вичерпний перелік грошових коштів, стягнення на які заборонено, сере яки відсутні зазначені скаржником кошти.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
У відповідності до частин 1-5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам судове рішення в повній мірі відповідає.
Судом встановлено, що згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень, заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 25 жовтня 2021 року стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість за послуги з теплопостачання з 01.10.2011 року по 28.02.2021 року у сумі 92 650, 08 грн., інфляційні витрати в сумі 3 988, 47 грн., 3% річних у сумі 1 970, 07 грн., а всього 98 608, 62 грн. (дев`яносто вісім тисяч шістсот вісім гривень 62 копійки), стягнуто в рівних долях з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі», судові витрати, пов`язані з оплатою судового збору з кожного окремо по 1 135, 00 грн. (одна тисяча сто тридцять п`ять гривень 00 копійок). 
28 серпня 2024 року судом були видані виконавчі листи по справі № 639/2158/21.
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 06 лютого 2024 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 25 жовтня 2021 року у цивільній справі № 639/2158/21 за позовною заявою Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання задоволено. Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 25 жовтня 2021 року у цивільній справі № 639/2158/21 за позовною заявою Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання скасовано. Цивільну справу № 639/2158/21 за позовною заявою Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання призначено до розгляду в судове засідання.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 28 березня 2024 року позовну заяву Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання задоволено частково.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість за послуги з теплопостачання з 02.04.2017 по 28.02.2021 у сумі 60 977,41 грн., інфляційні витрати в сумі 3 988,47 грн., 3% річних у сумі 1 970,07 грн., а всього 66 935,95 грн. (шістдесят шість тисяч дев`ятсот тридцять п`ять гривень 95 копійок).
Стягнуто в рівних долях з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі», судові витрати, пов`язані з оплатою судового збору по 770,66 грн – з кожного окремо.
28 серпня 2024 року судом були видані виконавчі листи по справі № 639/2158/21 про солідарне стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованості за послуги з теплопостачання з 02.04.2017 по 28.02.2021 у сумі 60 977,41 грн, інфляційних витрат в сумі 3 988,47 грн, 3% річних у сумі 1 970,07 грн., а всього 66 935,95 грн, та стягнення судових витрат, пов`язані з оплатою судового збору по 770,66 грн– з кожного окремо.
Як вбачається з матеріалів скарги, 26.02.2025 за вих. № 17069 представник КП «Харківські теплові мережі» звернувся до приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Хаблову В.М. із заявою про примусове виконання рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 28.03.2024 щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь КП «ХТМ» заборгованості за послуги теплопостачання у розмірі 60 977,41 грн. Крім того, зазначено, що станом на 01.02.2025 залишок боргу складає: за теплопостачання 54 536,51 грн, інфляція 0,00 грн, 3% річних 0,00 грн (а.с. 98).
Постановою приватного виконавця Хаблова В.М. 12.11.2025 було відкрито виконавче провадження № 79574869 на підставі виконавчого листа № 639/2158/21 про солідарне стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованості за послуги з теплопостачання з 02.04.2017 по 28.02.2021 у сумі 60 977,41 грн, інфляційних витрат в сумі 3 988,47 грн, 3% річних у сумі 1 970,07 грн, а всього 66 935,95 грн – стосовно боржника ОСОБА_1 (а.с.102).
В рамках вищевказаного виконавчого провадження приватним виконавцем були винесені наступні постанови: про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 12.11.2025, про стягнення з боржника основної винагороди від 12.11.2025, про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження від 12.11.2025, про арешт коштів боржника від 12.11.2025 (а.с. 105, 107, 109, 117).
26.02.2025 за вих. № 17073 представник КП «Харківські теплові мережі» звернувся до приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Хаблову В.М. із заявою про примусове виконання рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 28.03.2024 щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь КП «ХТМ» суми судового збору у розмірі 770,66 грн (а.с.124).
Постановою приватного виконавця Хаблова В.М. 12.11.2025 було відкрито виконавче провадження № 79574871 на підставі виконавчого листа № 639/2158/21 про стягнення в рівних долях з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» судових витрат, пов`язані з оплатою судового збору по 770,66 грн – з кожного окремо (а.с.128).
В рамках вищевказаного виконавчого провадження приватним виконавцем були винесені наступні постанови: про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 12.11.2025, про стягнення з боржника основної винагороди від 12.11.2025, про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження від 12.11.2025, про об?єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження від 12.11.2025 (а.с. 130, 132, 134, 135).
Постановою приватного виконавця від 12.11.2025 виконавче провадження № 79574869 об?єднано з виконавчим провадженням №79574871 у зведене виконавче провадження від №79574877 на підставі виконавчого листа № 639/2158/21 – стосовно боржника ОСОБА_1 (а.с.135).
Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України, статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.
Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (Hornby v. Greece, № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).
Європейський суд з прав людини вказав, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які у країні, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін (ZHOVNER v. UKRAINE, № 56848/00, § 33, ЄСПЛ, від 29 червня 2004 року).
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (стаття 4 ЦПК України).
Аналогічні положення містяться і в статті 74 Закону України «Про виконавче провадження».
Згідно зі ст. 447 ЦПК України, яка кореспондується зі ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Згідно зі статтею 449 ЦПК України, скаргу на рішення, дії чи бездіяльність приватного виконавця може бути подано до суду: у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.
Відповідно до ч.2 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд скасовує оскаржувані рішення та визнає оскаржувані дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).
Згідно з ч.3 ст. 451 ЦПК України якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Стаття 129-1 Конституції України визначає, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-УІІІ передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Між тим, відповідно до ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
У відповідності до вимог ч. 5 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», під час виконання рішень виконавець має право на безпосередній доступ до інформації про боржників, їхнє майно, доходи та кошти, у тому числі конфіденційної, яка міститься в державних базах даних і реєстрах, у тому числі електронних. Порядок доступу до такої інформації з баз даних та реєстрів встановлюється Міністерством юстиції України разом із державними органами, які забезпечують їх ведення.
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 4 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження», під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Арешт на майно (кошти) накладається не пізніше наступного робочого дня після його виявлення, крім випадку, передбаченого частиною сьомою статті 26 цього Закону. Опис та арешт майна здійснюються не пізніш як на п`ятий робочий день з дня отримання інформації про його місцезнаходження. У разі виявлення майна виконавцем під час проведення перевірки майнового стану боржника за місцем проживання (перебування) фізичної особи та місцезнаходженням юридичної особи здійснюються опис та арешт цього майна.
Разом з тим, відповідно до ч. 7 ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Відповідно до п.2 розділу VI Інструкції з організації примусового виконання рішень затвердженої наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 02.04.2012 року витрати виконавчого провадження складаються з мінімальних та додаткових витрат виконавчого провадження. Виконавець виносить постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини) та надсилає її сторонам.
Так, відповідно до ч.ч.1,2 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.
Відповідно до п.7 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень затвердженої наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 02.04.2012 року розпочинаючи виконання рішення про стягнення коштів, виконавець зобов`язаний винести постанову відповідно до частини першої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» про звернення стягнення на майно боржника, його арешті або вилучені вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.
Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі. Копії постанов, якими накладено арешт на майно (кошти) боржника, виконавець надсилає банкам чи іншим фінансовим установам, органам, що здійснюють реєстрацію майна, реєстрацію обтяжень рухомого майна, в день їх винесення (ч.ч.3,4 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження»).
Крім того, частина восьма розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень затвердженої наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 02.04.2012 року визначає, що на кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, на рахунках у цінних паперах у депозитарних установах, накладається арешт, про що виноситься постанова виконавця. У постанові про накладення арешту зазначається сума коштів, яка підлягає арешту, з урахуванням вимог за виконавчим документом, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця та вказуються реквізити рахунку, на якому знаходяться кошти, що підлягають арешту, або зазначається, що арешт поширюється на кошти на всіх рахунках боржника, у тому числі тих, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів.
При цьому ч.ч.1,2 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» чітко визначають порядок звернення стягнення на майно боржника та обмеження щодо накладення арешту на кошти, що знаходяться на банківських рахунках боржника, у випадках визначених Законами зазначеними у частині другій цієї статті та на кошти на інших рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.
Постановою Верховного суду України №444/2503/17 від 12.02.2025 року роз`яснено, що виконуючи рішення суду, виконавець може накладати арешт на будь-які кошти на рахунках боржника в банківських установах, крім тих, накладення арешту на які заборонено законом. При цьому саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до частини третьої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» повинен визначити статус коштів і рахунка, на якому вони знаходяться, та в разі знаходження на рахунку коштів, накладення арешту на які заборонено, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження».
Також виконавець може самостійно зняти арешт з усіх або частини коштів на рахунку боржника у банківській установі в разі отримання документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.
Зняття арешту з коштів, здійснюється виконавцем відповідно до частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» на підставі поданих боржником документів, підтверджуючих статус коштів або на підставі повідомлення банку про заборону накладення арешту на такий рахунок відповідно до частини другої вищевказаної статті.
Відповідно до ст. 73 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення не може бути звернено на такі виплати:вихідну допомогу, що виплачується в разі звільнення працівника;компенсацію працівнику витрат у зв`язку з переведенням, направленням на роботу до іншої місцевості чи службовим відрядженням; польове забезпечення, надбавки до заробітної плати, інші кошти, що виплачуються замість добових і квартирних; матеріальну допомогу особам, які втратили право на допомогу по безробіттю; допомогу у зв`язку з вагітністю та пологами; одноразову допомогу у зв`язку з народженням дитини; допомогу при усиновленні дитини; допомогу на дітей, над якими встановлено опіку чи піклування; допомогу на дітей одиноким матерям; допомогу особам, зайнятим доглядом трьох і більше дітей віком до 16 років, по догляду за дитиною з інвалідністю, по тимчасовій непрацездатності у зв`язку з доглядом за хворою дитиною, а також на іншу допомогу на дітей, передбачену законом; допомогу на лікування; допомогу на поховання; щомісячну грошову допомогу у зв`язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства громадян, які проживають на території, що зазнала радіоактивного забруднення; дотації на обіди, придбання путівок до санаторіїв і будинків відпочинку за рахунок фонду споживання. Стягнення не здійснюється також із сум: неоподатковуваного розміру матеріальної допомоги; грошової компенсації за видане обмундирування і натуральне постачання; вихідної допомоги в разі звільнення (виходу у відставку) з військової служби, служби в поліції та Державної кримінально-виконавчої служби України, а також грошового забезпечення, що не має постійного характеру, та в інших випадках, передбачених законом; одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві; грошової допомоги, пов`язаної з безоплатним забезпеченням протезування (ортезування) учасника антитерористичної операції, учасника здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, які втратили функціональні можливості кінцівок, благодійної допомоги, отриманої зазначеними особами, незалежно від її розміру та джерела походження.
Згідно з пунктом 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Оскаржуючи дії та бездіяльність приватного виконавця Хаблова В.М. у зведеному ВП № 79574877 (об?єднані ВП№79574871 та № 79574869 ) скаржник посилається що у постанові про арешт коштів боржника (ВП № 79574869 від 12.11.2025) неправомірно визначено суму до стягнення у розмірі 61 861,89 грн., а саме: при визначенні суми боргу виконавець проігнорував кошти, які вже були отримані ним або стягувачем від ОСОБА_1 , в рахунок погашення цього ж боргу у грудні 2023 року в рамках попереднього ВП № 73612168 з рахунків скаржника було примусово стягнуто 15 911,87 грн. (10 138,34 грн — з рахунку в АТ «СЕНС БАНК»; 5 773,53 грн — з рахунку в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»). Зазначила, що ці кошти не були повернуті їй після скасування рішення суду. Крім того, зазначила, що у грудні 2023 року нею було добровільно сплачено на рахунок КП «ХТМ» 6 440,90 грн.
Дослідивши матеріали справи колегія суддів зазначає що в рамках зведеного виконавчого провадження №15911,87 котре станом на дату подання скарги закінчене відповідно до п.5 ч.1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» дійсно було стягнуто кошти в розмірі 15911,87 грн які були розподілені наступним чином: в рамках виконавчого провадження №73612168 стягнуто 14151,37 грн, з яких 512 грн – витрати виконавчого провадження (платіжна інструкція №4513 від 19.12.2023 т.1а.с.188), основна винагорода виконавця за ВП№73612168– 318,27 грн (платіжна інструкція №4514 від 19.12.2023 т.1а.с.189) 921,66 – основна винагорода виконавця за ВП№73612168 (платіжна інструкція №4590 від 19.12.2023 т.1а.с.191), 12399,44 грн – перераховано стягувану КП «ХТМ» (платіжна інструкція №4591 від 19.12.2023 та №4515 від 19.12.2023 т.1а.с.192,190)
Отже фактично на погашення заборгованості за рішенням суду від 25.10.2021 року стягувану КП «ХТМ» було сплачено кошти у сумі 12399,44 грн, що було відображено у заяві КП «ХТМ» про примусове виконання рішення суду в якому стягував зазначає що з урахуванням сплат станом на 01.02.2025 року залишок заборгованості складає 54536,51 грн. Відповідне також підтверджується витягом з АСВП відповідно до змісту якого вбачається: №79574869 виконавчий лист №639/2158/21 від 28 серпня 2024 року, боржник: ОСОБА_1 , категорія стягнення: майнове, сума – 54536,51 UAH. (т.1 а.с.97)
Щодо твердження ОСОБА_1 про подвійне стягнення судового збору колегія суддів зазначає наступне.
Так матеріалами справи підтверджується що відповідно до платіжної інструкції №4512 від 19.12.2023 року в межах ВП№73612168 було стягнуто 1135,00 грн заборгованості за судовим збором відповідно до рішення суду від 25.10.2021 року.(т.2 а.с.13)
Відповідно до платіжної інструкції №17739 від 09 грудня 2025 року вбачається що в рамках ВП№79574871 стягнуто 770,66 грн заборгованості за судовий збір за рішення суду від 28.03.2024 року. (т.1 а.с.139)
Проте в матеріалах справи не має доказів того що скаржник звертався до суду з заявою про поворот виконання рішення суду, або до приватного виконавця із відповідними доказами що вказаний судовий збір вже було сплачено.
Отже щодо правильності визначення суми заборгованості колегія суддів звертає увагу, що саме стягувачем повідомлено приватного виконавця про залишок основного боргу за судовим рішенням, яке виконується, оскільки нормами Закону України «Про виконавче провадження» не передбачено обов`язок приватного виконавця зараховувати стягнуту суму боргу за скасованим рішенням суду. Для повернення стягнутих сум за рішенням суду, яке в подальшому скасовано, передбачено застосування повороту виконання на умовах і в порядку, визначеному ЦПК України, зокрема щодо повернення суми коштів сплачених скаржником за судовий збір.
Між тим в даному випадку сума заборгованості за основною сумою боргу була врахована на підставі заяви стягувача. При цьому до компетенції суду під час розгляду скарги, а також до компетенції приватного виконавця не входить визначення загальної заборгованості солідарних боржників перед стягувачем, вказане питання вирішено під час розгляду справи по суті про стягнення заборгованості, яке набрало законної сили і не оскаржено. Загальні засади солідарного обов`язку боржників визначені ст. 543 ЦК України, яка зокрема, передбачає, що виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором. 
Крім того заявником не доведено, що нею, або іншим солідарним боржником виконано рішення суду і це не було враховано приватним виконавцем, зокрема скаржник зазначає що вона у грудні 2023 року сплатила 6440,90 на рахунок КП «ХТМ» проте вказана обставина не підтверджена жодними доказами, зокрема виписками по карткових рахунках або квитанціями про перерахунок коштів із зазначенням призначення платежу.
З приводу арешту коштів на банківських рахунках ОСОБА_1 судом з`ясовано, що такий арешт не розповсюджується на кошти/електронні гроші, що містяться на рахунках/електронних гаманцях, які мають спеціальний режим використання, про що прямо зазначено в постанові про арешт. Ні від банку, а ні від боржника жодних повідомлень та підтверджень, що якийсь з рахунків має спеціальний режим використання до приватного виконавця не надходило. Вказані боржником рахунки не мають статус спеціальних, а отримані боржником кошти за програмою «Національний кешбек» та кошти отримані від третьої особи які начебто повинні були піти на погашення кредиту не відносяться до коштів, на які не може бути звернуто стягнення відповідно до чинного законодавства.
Вказана скаржником правова позиція Верховного суду (справа №6-222цс15) з цього приводу, апеляційним судом не враховується оскільки як сама ОСОБА_1 зазначає що кошти які стягнув виконавець у сумі 3597,50 грн були отримані нею грошовим переказом від третьої особи, та не були коштами банку отриманими нею в рамках кредитного ліміту.
Відтак колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те що приватний виконавець Хаблов В.М. у зведеному ВП № 79574877 (об?єднані ВП№79574871 та № 79574869), діяв в межах своїх повноважень та послідовно вчиняв дії, направлені на виконання рішення суду, яке набрало законної сили. 
Отже, доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права, були предметом дослідження у суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Відповідно до ст.13 ЦПК України визначено суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч.6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що вимоги, викладені позивачем в апеляційній скарзі, не були предметом розгляду суду першої інстанції. З огляду на це, такі вимоги не можуть бути прийняті до уваги апеляційним судом, оскільки відповідно до процесуального законодавства перегляд справи здійснюється виключно в межах заявлених позовних вимог, які були предметом розгляду в суді першої інстанції. Отже вимога про визнання неправомірними дії приватного виконавця Хаблова В.М. щодо примусового списання коштів у сумі 58677,47 за платіжною інструкцією від 18.12.2025 року , що не була предметом розгляду першої інстанції, колегією суддів не приймається та не оцінюється. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не містять підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, яке є законним і обґрунтованим, ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду – залишити без змін. 
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Ухвалу Новобаварського районного суду м. Харкова від 19 грудня 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий        О. Ю. Тичкова

Судді         О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук