Іванівський районний суд Одеської області    

Іванівський районний суд Одеської області

Справа № 499/204/26 
Провадження № 2/499/311/26 

Р І Ш Е Н Н Я
Іменем України

23 квітня 2026 року селище Іванівка

Іванівський районний суд Одеської області в складі : головуючого судді Тимчука Руслана Миколайовича за участю секретаря судового засідання Чумаченко А.М. розглянувши у підготовчому судовому засіданні в селищі Іванівка Одеської області справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Знам`янської сільської рада Березівського району Одеської області про визнання прав засновників у порядку спадкування, -
В С Т А Н О В И В:
Позивачі звернулися до суду із позовною заявою до Знам`янської сільської ради Березівського району Одеської області про визнання прав засновників у порядку спадкування та свій позов обґрунтував наступним.
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їх батько ОСОБА_3 . ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_3 . 
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , був засновником Селянського (фермерського) господарства «КАРІНА» та володів на праві постійного користування земельною ділянкою площею 46.5843 га, кадастровий номер - 5121884200:01:002:0148, наданою для ведення фермерського господарства на підставі державного акту серія ОД №09094 виданого 13 грудня 1994 року. Отже за життя йому була надано у постійне користування земельна ділянка площею 46.5843 га, кадастровий номер - 5121884200:01:002:0148.
Спадщину позивачі прийняли у встановленому законом порядку, та на частину спадкового майна отримали свідоцтво про право на спадщину, проте на дане майно отримали відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.
Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла(спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).
Отже, успадковуються права та обов`язки, які належали фізичній особі, а не юридичній особі, що була створена цією фізичною особою.
У зв`язку з вищевикладеними обставинами позивачі вимушені звернутися до суду за захистом своїх прав на спадкування. 
У справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.
Також за клопотанням позивачів витребувано копію спадкової справи на померлого ОСОБА_3 .
Позивачі у судове засідання не з`явилися, клопотали про слухання справи у їх відсутність, на позовних вимогах наполягали.
Представник відповідача надали заяву про визнання позову, заперечення відсутні, та просили справу розглядати у їх відсутність. 
Відповідно до ч.3,4 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому ст.ст.206,207 цього ж Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.
Відповідно до абзацу 3 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи.
Суд, забезпечивши сторонам сприяння всебічному, повному з`ясуванню обставин справи вирішив справу на підставі наступних доказів наданих сторонами та дослідивши письмові матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позов необхідно задовольнити виходячи з наступного. 
Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006р. N3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950р. та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.
За ст.6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст.13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. 
Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть.
Позивачі є дітьми ОСОБА_3 , що підтверджується копіями їх свідоцтв про народження та копією свідоцтва про шлюб позивачки.
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_3 .
За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , був засновником Селянського (фермерського) господарства «КАРІНА» та володів на праві постійного користування земельною ділянкою площею 46.5843 га, кадастровий номер - 5121884200:01:002:0148, наданою для ведення фермерського господарства на підставі державного акту серія ОД №09094 виданого 13 грудня 1994 року.
Отже за життя ОСОБА_3 була надано у постійне користування земельна ділянка площею 46.5843 га, кадастровий номер - 5121884200:01:002:0148, що підтверджується Державним актом на право постійного користування землею.
Спадщину ОСОБА_2 та ОСОБА_1 прийняли у встановленому законом порядку, та на частину спадкового майна отримали свідоцтво про право на спадщину, проте щодо спадкування земельною ділянкою площею 46.5843 га, кадастровий номер - 5121884200:01:002:0148 отримали відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, що підтверджується доданими до позову постановами.
Відповідно до державного акту на право постійного користування землею серії ОД-09-094 ОСОБА_3 отримав земельну ділянку площею 46.5843 га га на території Червонознам`янської (тепер Знам`янської) сільської ради народних депутатів Іванівського району Одеської області для ведення селянського (фермерського) господарства.
Після отримання відповідного державного акту, реалізуючи положення Закону України «Про фермерське господарство», який діяв на час видачі державних актів, ОСОБА_3 15.11.1993 року зареєстрував в установленому законом порядку селянське (фермерське) господарство «Каріна», що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи.
Керівником СФГ «Каріна» був визначений ОСОБА_3 . 
Відповідно до ст. 12 Закону України «Про фермерське господарство», який діяв на час видачі державних актів, земельні ділянки, які використовуються фермерським господарством на умовах оренди, входять до складу земель фермерського господарства.
З аналізу положень статей 1, 5, 7, 8, 12 Закону № 973-ГУ слід дійти висновку про те, що після укладення договору тимчасового користування землею, у тому числі на умовах оренди, фермерське господарство має бути зареєстроване в установленому законом порядку і з дати реєстрації набуває статусу юридичної особи. З цього часу обов`язки землекористувача земельної ділянки здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалась.
Таким чином, у зв`язку з реєстрацією СФГ «Каріна» обов`язки землекористувача здійснював не особисто ОСОБА_3 , а юридична особа - Селянське (фермерське) господарство «Каріна».
Після смерті ОСОБА_3 , утриманням майна померлого, в тому числі земельних ділянок та СФГ «Каріна» займаються позивачі особисто.
Приватним нотаріусом Березівського районного нотаріального округу Одеської області Дучко В.М. позивачам було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину. Підставою відмови є наступні обставини: Відповідно до норм ст.19 Закону України «Про фермерське господарство», до складу майна фермерського господарства (складеного капіталу) можуть входити: будівлі, споруди, облаштування, матеріальні цінності, цінні папери, продукція, вироблена господарством, одержані доходи, інше майно, набуте на підставах, що не заборонені законом, право користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будівлями, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, які передаються членами фермерського господарства до його складеного капіталу. Отже виходячи зі змісту ст.19 Закону, поняття «майно фермерського господарства» та «складений капітал» є тотожними.
Відповідно до Статуту Селянського (фермерського) господарства «КАРІНА» статутний (складений) капітал Засновником не формувався. Вказаний статут не містить інформацію про розмір внеску та про те, в якій формі він мав бути внесений. Спадкодавцем також надано довідку №17 від 10.02.2026 року про те, що формування статутного капіталу для Селянського (фермерського) господарства «КАРІНА» не передбачалося та не здійснювалося. Крім того, Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань також не містить інформації про формування статутного (складеного) капіталу Селянського (фермерського) господарства «КАРІНА» (витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 12.02.2026 року за кодом доступу 657254210297). «Голова фермерського господарства, якому була передана у власність, постійне користування чи оренду земельна ділянка, виступає не як самостійна фізична особа, власник, користувач чи орендар земельної ділянки, а як представник (голова, керівник) фермерського господарства. У таких правовідносинах їх суб`єктом є не фізична особа (голова чи керівник фермерського господарства), а фермерське господарство як юридична особа» (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 615/2197/15-ц та від 30 червня 2020 року у справі №927/79/19). 
У зв`язку з вищевикладеними обставинами позивачі в досудовому порядку вирішити питання не мають можливості.
Відповідно до статей 1216, 1218, 1261, 1268 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Спадкодавець ОСОБА_3 отримав Державний акт на право постійного користування землею площею 46.5843 га на території Червонознамянської сільської ради народних депутатів Іванівського району Одеської області для ведення селянського (фермерського) господарства.
На час надання засновнику права постійного користування спірною земельною ділянкою діяв ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року, який у відповідній редакції передбачав таке регулювання відносин щодо права постійного користування земельною ділянкою:
Постійним визнавалося землекористування без заздалегідь установленого строку (частина друга статті 7 зазначеного кодексу (тут і далі - у редакції, чинній на час надання спірної земельної ділянки засновникові)). Право постійного користування землею посвідчували державні акти. Їх видавали та реєстрували сільські, селищні, міські, районні Ради народних депутатів (частина перша статті 23 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року).
Громадянам України, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, земельні ділянки передавалися у власність або надавалися в користування, в тому числі на умовах оренди, включаючи присадибний наділ (частина перша статті 50 вказаного кодексу).Землю у постійне користування надавали Ради народних депутатів, зокрема і для ведення громадянами України селянського (фермерського) господарства (пункт 1 частини п`ятої статті 7 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року).
Громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство (включаючи й тих, хто переїздив з іншої місцевості), для одержання земельної ділянки у власність або користування подавали до сільської, селищної, міської, районної Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки заяву, яку підписував голова створюваного селянського (фермерського) господарства. У заяві зазначали: бажані розмір і місце розташування ділянки, кількість членів селянського (фермерського) господарства, повідомляли про їх досвід роботи в сільському господарстві та наявність кваліфікації або спеціальної підготовки. Можливими були також інші обґрунтування щодо виділення земельної ділянки (частини перша та друга статті 51 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року).
Право користування земельною ділянкою чи її частиною припинялося, зокрема, у разі припинення діяльності селянського (фермерського) господарства (пункт 3 частини першої статті 27 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року).
Земельні ділянки громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства передавалися у приватну власність і надавалися в користування, в тому числі на умовах оренди. У постійне користування земля надавалася громадянам для ведення селянського (фермерського) господарства із земель, що перебували у державній власності. У тимчасове користування земельні ділянки надавалися, зокрема, із земель запасу, а також могли надаватися із земель лісового та водного фондів (частина друга статті 4 Закону N0 2009-ХІІ).
Після одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування землею або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, селянське (фермерське) господарство підлягало у 30-денний строк державній реєстрації у Раді народних депутатів, що передала у власність чи надала у користування земельну ділянку. Після відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) й одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування або укладання договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набувало статусу юридичної особи, одержувало печатку з його найменуванням і адресою, відкривало розрахунковий та інші рахунки в установах банку, вступало у відносини з підприємствами, установами та організаціями, визнавалося державними органами та органами місцевого самоврядування як самостійний товаровиробник при плануванні економічного і соціального розвитку регіону (частини перша та друга статті 9 Закону N0 2009-ХІІ).
I січня 2002 року набрав чинності ЗК України від 25 жовтня 2001 року, згідно з частиною першою статті 92 якого право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Вичерпний перелік осіб, які могли набувати земельні ділянки у постійне користування, був визначений у частині другій статті 92 ЗК України від 25 жовтня 2001 року. Фермерські господарства та фізичні особи до вказаного переліку не належали. Але у пункті 6 розділу Х «Перехідні положення» зазначеного кодексу було передбачено, що громадянин а юридичні особи, які вже мали у постійному користуванні земельні ділянки, не могли мати їх на такому праві та повинні були у визначений строк переоформити право власності або право оренди на них відповідно до встановленого порядку. При переоформленні права постійного користування земельними ділянками, наданими для ведення селянських (фермерських) господарств, у довгострокову оренду її строк мав визначатися відповідно до закону.
22 вересня 2005 року Конституційний Суд України ухвалив рішення N0 5-рп/2005, згідно з яким визнав неконституційним пункт 6 розділу Х «Перехідні положення»
ЗК України від 25 жовтня 2001 року щодо обов`язку переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або на право оренди. Конституційний Суд України вказав, що немає підстав визнавати неконституційною статтю 92 ЗК України від 25 жовтня 2001 року, оскільки використання у ній терміна «набувають» (який означає «ставати власником чого- небудь, здобувати що-небудь») вказує на те, що ця стаття не обмежує і не скасовує чинне право постійного користування земельними ділянками, набуте в установлених законодавством випадках станом на 1 січня 2002 року до його переоформлення (абзац II пункту 5.3 мотивувальної частини вказаного рішення).
Отже, право постійного користування земельною ділянкою, набуте у встановленому порядку до 1 січня 2002 року, не втрачається внаслідок його не переоформлення користувачем, який за ЗК України від 25 жовтня 2001 року не є суб`єктом такого права. Право постійного користування земельною ділянкою зберігається за таким користувачем до приведення прав і обов`язків щодо вказаної ділянки у відповідність до вимог чинного законодавства (див. аналогічний висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі N0 663/1738/16-ц (реєстровий номер85174518)).
Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 23.06.2020 по справі № 179/1043/16-ц погоджується з тим, що право постійного користування та право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою є різними інститутами і зауважує, що ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року у первинній редакції не передбачав можливості набуття фізичною особою земельної ділянки у приватну власність. Натомість цей кодекс гарантував фізичним особам право набувати земельні ділянки, зокрема, у довічне успадковуване володіння та у постійне користування. Обидва інститути передбачали можливість користування земельною ділянкою без обмеження будь-яким строком і, на думку Великої Палати Верховного Суду, відповідні майнові права могли бути об' єктом спадкування.
Отже, право постійного користування земельною ділянкою, набуте у встановленому порядку до 1 січня 2002 року, не втрачається внаслідок його не переоформлення користувачем, який за ЗК України від 25 жовтня 2001 року не є суб`єктом такого права. Право постійного користування земельною ділянкою зберігається за таким користувачем до приведення прав і обов`язків щодо вказаної ділянки у відповідність до вимог чинного законодавства. Тому право постійного користування земельною ділянкою, яке від засновника перейшло до СФГ, не припинилося ані через зміни у земельному законодавстві, ані через смерть засновника.
У зв`язку з такими обставинами Верховний Суд прийшов до наступного висновку:
1. Право постійного користування (на підставі відповідного державного акту) земельною ділянкою не припиняється зі смертю фізичної особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки.
2. З моменту державної реєстрації селянського (фермерського) господарства як юридичної особи право постійного користування земельною ділянкою, яку отримав саме для ведення такого господарства його засновник, переходить до цього господарства. Тому у такій ситуації зазначене право не може бути об`єктом спадкування, а постійним користувачем вказаної ділянки після смерті засновника залишається селянське (фермерське) господарство.
3. Право постійного користування земельною ділянкою, яку отримав для ведення селянського (фермерського) господарства його засновник, може бути об`єктом спадкування, якщо зазначена особа до її смерті не змогла створити (зареєструвати) селянське (фермерське) господарство. У такому разі право постійного користування зазначеною ділянкою входить до складу спадщини у разі смерті цієї особи та може бути успадкованим лише для мети, для якої це право отримав спадкодавець.
У випадку смерті засновника (члена) селянського (фермерського) господарства його спадкоємці мають право на спадкування цього господарства (прав засновника, члена). За наявності у фермерського господарства статутного (складеного) капіталу з розподілом часток між його засновником, членами спадкоємці засновника (члена) фермерського господарства спадкують відповідні права засновника (члена), якому належала відповідна частка у статутному (складеному) капіталі.
Відповідна правова позиція викладена в Постанові ВП ВС від 23.06.2020 по справі № 179/1043/16-ц.
Аналогічних позицій продовжує дотримуватися Верховний Суд до теперішнього часу відповідно до Постанови КЦС ВС від 04.08.2021 у справі № 187/1493/19.
Таким чином, наявні правові підстави для визнання за позивачами в рівних частках за кожним права засновників Селянського (фермерського) господарства «Каріна».
Таким чином, суд приходить до висновку, що оскільки вищезазначені обставини визнані сторонами, то у відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, вони не підлягають доказуванню. 
Крім того судом вбачається, що визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), тому вважає , що за умови прийняття позивачем спадщини після смерті ОСОБА_3 , що підтверджується копією спадкової справи, у встановлений законом строк та спосіб, а також неможливості іншим шляхом оформити спадкові права, суд доходить висновку, що право позивачів на оформлення спадщини підлягає захисту у судовому порядку шляхом його визнання.
Керуючись ст. ст. 259, 263-265, 280-282 ЦПК України суд
УХВАЛИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Знам`янської сільської рада Березівського району Одеської області про визнання прав засновників у порядку спадкування - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних частках за кожним, права засновників селянського (фермерського) господарства «КАРІНА», зареєстрованого 15.11.1993 року за №15341200001000549 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ..
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , місце реєстрації та фактичне місце проживання: 

АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 
ОСОБА_2 , місце реєстрації та фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 

Відповідач: Знам`янська сільська рада Березівського району Одеської області, 67211 Одеська обл., Березівський р-н с. Знам`янка, вул. Лікарняна, буд. 9А, Код ЄДРПОУ 04378474

Суддя	Руслан ТИМЧУК