Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 695/5851/25 
номер провадження 2/695/1255/26

23 березня 2026 року м. Золотоноша

Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області у складі:
головуючого – судді Середи Л.В.,
за участю секретаря – Оніщенко Н.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Золотоноші цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
ВСТАНОВИВ:
Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в сумі 56 440.00 гривень.
Свої позовні вимоги мотивує тим, що 18.04.2025 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір (оферти) № 18.04.2025-100000846. Відповідно до умов договору позичальнику надано кредит у сумі 17 000.00 грн за сплатою процентів за користування кредитом та комісії, строком на 217 днів з дати його надання , дата повернення – 20.11.2025 року. 
Проте ОСОБА_1 свої зобов`язання за договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим, станом на дату подання позову утворилась заборгованість у сумі 54 440.00 грн, що складається із заборгованості по тілу кредиту в сумі 17 000.00 грн, заборгованості по процентам в сумі 26 350.00 грн, комісії в сумі 1530.00 грн, додаткової комісії в сумі 3060.00 грн та неустойки 8500.00 грн.
Тому позивач і звернувся до суду та просить стягнути з відповідача вищезазначену суму боргу за кредитним договором та судові витрати по справі.
Ухвалою суду від 12.01.2026 року було відкрито провадження у справі, визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, призначено дату судового розгляду.
27.01.2026 року від відповідачки до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання визнала факт укладення договору та отримання кредитних коштів у розмірі 17 000.00 грн., однак не визнала заявлену суму боргу у розмірі 56 440.00 грн. як таку, що не відповідає принципам справедливості та добросовісності, оскільки загальний розмір заборгованості більш ніж утричі перевищує суму отриманого кредиту. Крім того зазначала, що комісія за обслуговування кредитної заборгованості (3060.00 грн) фактично є платою за дії, які кредитодавець зобов`язаний здійснювати безкоштовно відповідно до вимог законодавства і позивачем не надано жодних доказів, що стверджують надання будь-яких додаткових послуг, які б виправдовували нарахування комісії. Щодо комісії, пов`язаної з наданням кредиту в сумі 1530.00 грн, вказала, що фактично остання є складовою плати за користування кредитом та маскує відсоткову ставку, що суперечить принципам прозорості споживчого кредитування. Неустойку відповідач вважає неспівмірною з наслідками порушення зобов`язання, а тому просила зменшити або відмовити у стягненні неустойки. Також відповідач вказувала, що сума відсотків суттєво перевищує суму кредиту, а докази нарахування відсотків суду не надані. За таких обставин просила позов задовольнити частково та стягнути з неї на користь позивача суму фактично отриманого кредиту та законні проценти. 
30.01.2026 року від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якій останній заперечував проти обставин, викладених у відзиві на позовну заяву та підтримав заявлені позовні вимоги.
23.03.2026 року на адресу суду надійшли додаткові пояснення відповідачки, в яких наголошувала, що позивач не надав жодних доказів фактичного надання послуг, за які стягується комісія. А послуги, які позивач відносить до комісії за обслуговування кредиту є обов`язком кредитодавця і не можуть бути предметом окремої оплати. 
У судове засідання учасники справи не прибули.
Представник позивача у відзиві на позов просив здійснювати розгляд справи за відсутності представника позивача.
Відповідач направила до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, при ухваленні судового рішення просила врахувати її відзив.
Судом установлено, що 18.04.2025 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 18.04.2025-100000846, відповідно до умов договору позичальнику надано кредит у розмірі 17 000.00 грн., строком на 217 днів з дати його надання, дата повернення (виплати) кредиту 20.11.2025 року. Відповідачем підписано електронним цифровим підписом пропозицію про укладення кредитного договору (оферти), заявку на отримання кредиту, підтверджено укладення кредитного договору. При цьому, з метою отримання кредитних коштів, відповідач вказала реквізити електронного платіжного засобу № 4441-11ХХ-ХХХХ-1506, свої анкетні та паспортні дані. Згідно з листом за вих. № 1-2412 від 24.12.2025 року ТОВ «Універсальні платіжні рішення» 18.04.2025 року об 11:23:29 на картку № НОМЕР_1 було успішно перераховано грошові кошти на суму 17 000.00 грн., призначення платежу: видача за договором кредиту № 18.04.2025-100000846. Таким чином, ТОВ «Споживчий центр» виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, відповідно до умов договору. 
Відповідно до копії довідки-розрахунку про стан заборгованості за кредитним договором № 18.04.2025-100000846 від 18.04.2025 року, заборгованість ОСОБА_1 складає 56 440.00 грн, з яких: 17 000.00 грн - основний борг, 26 350.00 грн. проценти, нараховані за період із 18.04.2025 року по 20.11.2025 року, 1530.00 грн – комісія, пов`язана з наданням кредиту, 3060.00 грн – комісія за обслуговування кредиту, 8500.00 грн. - неустойка.
Встановленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, що виникають із кредитного договору, які регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК України).
Так, відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають з підстав, установлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема: договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України).
Статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст.12 цього Закону є оригіналом такого документа.
Згідно з ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).
За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).
Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).
Отже, судом установлено факт не виконання відповідачкою узятих зобов`язань за кредитним договором, що у свою чергу порушує право позивача на виконання умов договору.
Щодо стягнення відсотків. 
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22 листопада 2023 року, що набрав чинності 24 грудня 2023 року доповнено статтю 8 ЗУ «Про споживче кредитування» пунктом 5, яким встановлено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %.
Пунктом 17 Прикінцевих та Перехідних положень ЗУ «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %.
Отже, наведені норми, які регулюють питання споживчого кредитування, передбачають, що починаючи з 24 грудня 2023 року денна ставка має бути не більше 2,5 %, з 23 квітня 2024 року не більше 1,5 %, а з 21 серпня 2024 року не більше 1 %.
Згідно з умовами Кредитного договору № 18.04.2025-100000846 (кредитної лінії) від 18.04.2025 року, сторони погодили, що плата за користування кредитом є фіксованою. Відповідно до п. 6 договору, стандартна процентна ставка становить 1.00 % у день застосовується протягом перших 3 чергових періодів, а знижена процентна ставка становить 0.5% в день застосовується протягом наступних за черговими періодами, в яких застосовується процентна ставка «стандарт». 
З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що нарахування процентів проводилося за ставкою 1.00 % на день у період із 18.04.2025 року по 20.11.2025 року, що відповідає встановленому п. 4 Договору строку дії кредиту.
Дослідивши розрахунок позивача, суд приходить до висновку, що відсотки нараховані вірно, у межах погодженого сторонами строку кредитування та з дотриманням умов щодо розміру ставок, фактична сума заборгованості за процентами у розмірі 26 350.00 грн. повністю відповідає договірним умовам та періоду фактичного користування коштами
У свою чергу відповідачем не було надано жодного доказу, який би спростував наведений позивачем розрахунок заборгованості за відсотками.
Щодо стягнення заборгованості за комісією.
За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно із ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Отже, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.
На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».
Відповідно до п. 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.
Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).
Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.
Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.
Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.
Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Згідно із ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Такий правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21).
Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача комісії, пов`язаної з наданням кредиту, (плата за надання за надання кредиту) в сумі 1530.00 грн та комісії за обслуговування кредитної заборгованості в сумі 3060.00 грн задоволенню не підлягають.
Щодо стягнення неустойки.
Згідно з Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного станув Україні» та Закону України «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався та на момент винесення рішення продовжує діяти.
Відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 8500.00 грн. неустойки, задоволенню не підлягають.
Відповідно до статей 12, 76-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана за допомогою належних та допустимих доказів довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Згідно зі статтями 13 та 89 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Отже, судом встановлено факт не виконання відповідачем узятих зобов`язань за кредитним договором, що у свою чергу порушує право позивача на виконання умов договору, повернення суми заборгованості та процентів, а тому порушене право підлягає судовому захисту.
Таким чином, суд вважає, що позов слід задовольнити частково, стягнувши з відповідачки на користь позивача заборгованість за кредитним договором в сумі 43 350.00 грн., що складається із: заборгованості по тілу кредиту в сумі 17 000.00 грн. та заборгованості по процентам у сумі 26 350.00 грн.
Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1860.65 грн.
Керуючись ст.ст. 76-82, 89, 141, 258-259, 263-265, 279 ЦПК України, суд,
УХВАЛИВ:
Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» заборгованість за Кредитним договором № 18.04.2025-100000846 від 18.04.2025 року у сумі 43 350.00 (сорок три тисячі триста п`ятдесят) гривень.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» витрати по сплаті судового збору у розмірі 1860 (одна тисяча вісімсот шістдесят) гривень 65 коп.
Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:
Позивач: ТОВ «Споживчий центр», знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Саксаганського. буд.133-А; ЄДРПОУ 37356833.
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , відоме місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Суддя:       Середа Л.В.