Справа № 522/20687/25
Провадження № 2/522/701/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 квітня 2026 року м. Одеса
Приморський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді - Домусчі Л.В.,
за участі секретаря судового засідання - Навроцької Є.І.,
розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Приморський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), Державне підприємство «СЕТАМ», про поділ майна подружжя та скасування арешту,
ВСТАНОВИВ:
До Приморського районного суду м.Одеси 15.09.2025 року надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, згідно якого позивач просить:
- визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на нежитлове приміщення загальною площею 5,5 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 ;
- визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на машиномісце № НОМЕР_1 загальною площею 15,6 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 ;
- визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на автомобіль марки Hyundai, модель Santa FE, реєстраційний номер: НОМЕР_2 ;
- визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 .
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 17.08.1978 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу 17.08.1978 року зроблено запис № 1797, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 від 17.08.1978 року. Під час перебування у шлюбі подружжям було набуто у власність наступне майно: нежитлове приміщення загальною площею 5,5 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 ; машиномісце № НОМЕР_1 загальною площею 15,6 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 ; автомобіль марки Hyundai, модель Santa FE, реєстраційний номер: НОМЕР_2 ; квартира загальною площею 72,7 кв.м, житловою площею 39,5 кв. м за адресою: АДРЕСА_3 . В 2022 році ОСОБА_2 одноособово виїхав закордон, вилучивши з сімейного бюджету суму грошових коштів у розмірі 180 000 (сто вісімдесят тисяч) доларів США 00 центів готівкою. 
Матеріали позову суддя отримала 16.09.2025 року.
Відповідно до Єдиного державного демографічного реєстру, відповідь №1917007 від 21.10.2025 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований з 05.04.2018 року за адресою: АДРЕСА_3 .
Ухвалою суду від 17.09.2025 року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків позову. Недоліки позову були усунуті 27.10.2025 року.
Заяву про усунення недоліків суддя отримала 28.10.2025 року.
Ухвалою суду від 28.10.2025 року провадження у справі відкрито у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 01.12.2025 року.
До суду 03.11.2025 року представник ОСОБА_1 – адвокат Іскра С.Л. надала заяву про зміну предмету позову, згідно якої просить змінити предмет позову у справі та розглядати позовні вимоги у наступній редакції:
1. Поділити майно, що є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступним чином:
- визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 частину нежитлового приміщення загальною площею 5,5 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 частину машиномісця № НОМЕР_1 загальною площею 15,6 кв. м за адресою: АДРЕСА_2 ;
- визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 частину автомобілю марки Hyundai, модель Santa FE, реєстраційний номер: НОМЕР_2 ;
- визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_3 .
2. Скасувати арешт, накладений на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 постановою головного державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Осадчої Катерини Ігорівни від 07.06.2023 р. у виконавчому провадженні № 71962448. 
3. Скасувати арешт, накладений на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 постановою головного державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Білика Ростислава Валерійовича від 19.10.2023 р. у виконавчому провадженні № 71962308.
До суду 04.11.2025 року представник ОСОБА_1 – адвокат Іскра С.Л. надала клопотання, в якому просила залучити до участі у даній справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору – Приморський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) та Державне підприємство «СЕТАМ».
У підготовчому засіданні 01.12.2025 року була присутня представник ОСОБА_1 – адвокат Іскра С.Л., просила прийняти заяву про зміну предмету позову та залучити в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору – Приморський ВДВС у місті Одесі ПМУ МЮ (м.Одеса) та ДП «СЕТАМ».
ОСОБА_2 у підготовче засідання не з`явився, був повідомлений належним чином згідно норм ЦПК України, будь-яких заяв з приводу неявки не надав.
Протокольною ухвалою суду задоволено клопотання представника позивачки, прийнято зміну предмету позовних вимог, залучено в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на боці відповідача – Приморський ВДВС у місті Одесі ПМУ МЮ (м.Одеса) та ДП «СЕТАМ», у зв`язку з чим розгляд справи відкладено на 19.01.2026 року з метою належного повідомлення всіх учасників процесу та правом на відзив і пояснення.
У зв`язку з відсутністю електропостачання у приміщенні Приморського районного суду м.Одеси розгляд справи, призначений на 19.01.2026 року, відкладено на 10.02.2026 року.
У підготовчому засіданні 10.02.2026 року була присутня представник ОСОБА_1 – адвокат Іскра С.Л., позов підтримала в повному обсязі, вважала за можливе закрити підготовче засідання по справі та призначити її до розгляду по суті, зазначивши, що всі докази надані.
Інші учасники справи у підготовче засідання не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду були повідомлені належним чином.
Ухвалою суду від 10.02.2026 року підготовче засідання у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті на 01.04.2026 року.
У судове засідання 01.04.2026 року з`явилася представник ОСОБА_1 – адвокат Іскра С.Л., позов підтримала, зазначила що спірне майно придбано під час шлюбу, вважає, що накладання арешту на частину майна порушує права позивачки, тому просила його задовольнити.
ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином, відзив та заяв по суті справу суду не надав. Представник третіх осіб- Приморський ВДВС у місті Одесі ПМУ МЮ (м.Одеса) та ДП «СЕТАМ» в судове засідання не з`явилися, були повідомлені про час і місце судового засідання належним чином, будь-яких заяв не надали, у зв`язку з чим суд вважає можливим розглянути справу по суті.
Суд оголосив про перехід до стадії проголошення рішення.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши представника позивача, оцінивши докази, суд прийшов до наступного висновку.
Судом встановлено, що 17.08.1978 року було укладено шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу 17.08.1978 року зроблено запис № 1797, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 від 17.08.1978 року.
Під час перебування у шлюбі подружжям набуто у власність наступне майно:
- нежитлове приміщення загальною площею 5,5 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 про що державним реєстратором Державного підприємства «Центр обслуговування громадян» Шушулковим Максимом Дмитровичем 28 жовтня 2016 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності № 17258780, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 72196909 від 03.11.2016 р.;
- машиномісце № НОМЕР_1 загальною площею 15,6 кв. м за адресою: АДРЕСА_2 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , про що 11 квітня 2017 року державним реєстратором філії Комунального підприємства «Комунально-реєстраційні послуги» Великобугаївської сільської ради Одеської області Глущенком Андрієм Олександровичем до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності № 19969536, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №85009936 від 13.04.2017 р.;
- автомобіль марки Hyundai, модель Santa FE, реєстраційний номер: НОМЕР_2 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 від 02.09.2010 р.;
- квартира загальною площею 72,7 кв. м, житловою площею 39,5 кв. м за адресою: АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_2 на праві приватної власності, про що державним реєстратором Державного підприємства «Центр обслуговування громадян» Шушулковим Максимом Дмитровичем 27 жовтня 2016 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності № 17258244, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 72194243 від 03.11.2016 р.
В жовтні 2025 року ОСОБА_1 отримала лист від 10.10.2025 року № 159772 на ім`я ОСОБА_2 від головного державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Білика Ростислава Валерійовича. У зазначеному листі повідомлено, що, виконуючи виконавчий документ - постанову № 490/3081/22, видану 04.05.2023 року Центральним районним судом м. Миколаєва, про конфіскацію товарів шляхом стягнення з ОСОБА_2 вартості товарів, тобто грошових коштів у сумі 111 404 457,93 грн (ВП № 71962308) та виконавчий документ - постанову № 490/3081/22, видану 04.05.2023 р. Центральним районним судом м. Миколаєва, про стягнення штрафу у розмірі 100 % вартості товару, тобто 111 404 457,93 грн з ОСОБА_2 (ВП № 71962448), призначена та проведена експертна оцінка арештованого та описаного майна, а саме: квартири за адресою: АДРЕСА_3 , вартість якого згідно зі звітом від 01.10.2025 року (дата складання звіту: 02.10.2025 року) становить 3 933 300 грн. 
Таким чином, з листа державного виконавця Д`яченко І.М. стало відомо, що ОСОБА_2 є боржником у двох виконавчих провадженнях, в рамках яких проведено оцінку майна боржника, а саме вищевказаної квартири, а отже майно може бути продано на прилюдних торгах в рахунок погашення заборгованості.
Згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в рамках вищезазначених виконавчих проваджень № 71962448 та № 71962308 постановами головних державних виконавців Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Осадчої Катерини Ігорівни та ОСОБА_5 від 07.06.2023 р. та 19.10.2023 р. відповідно накладено арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , що порушує право власності ОСОБА_1 на належну їй 1/2 частину спільної сумісної квартири. 
Таким чином, сторони у справі перебувають у зареєстрованому шлюбі з 17.08.1978 року.
Предметом позовних вимог є поділ майна подружжя та скасування арештів, накладених на майно.
Норми права, які підлягають застосуванню.
Відповідно до ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.
Спільна сумісна власність - це власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності.
Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України).

У ст. 60 СК України зазначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.
Згідно ч. 1 ст. 69 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.
Відповідно до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Аналізуючи вказані норми матеріального права в сукупності, суд вбачає, що у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частки чоловіка і дружини виходячи зі ст. 70 СК України, є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком. При цьому судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналогічні положення викладені у ч. 2 ст. 372 ЦК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір між ними може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 368 ЦК України, ст. 60 СК України); майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (ч. 4 ст. 368 ЦК України); майно, набуте батьками і дітьми за рахунок їхньої спільної праці чи спільних коштів (ст. 175 СК України); земельні ділянки членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними (ст. 89 ЗК України); квартира (будинок), передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), у їх спільну сумісну власність (ч. 2 ст. 8 Закону № 2482-ХІІ); приміщення загального користування, опорні конструкції багатоквартирного будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у багатоквартирному житловому будинку - належать співвласникам будинку (ч. 2 ст. 382 ЦК України); майно, набуте жінкою та чоловіком за час спільного проживання однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними (ст. 74 СК України).
Як роз`яснено в п. п. 23, 24, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України) відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 61 СК України).
Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.
Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається правильно застосованою.
Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі № 6-843цс17, від 30.06.2021 року у справі № 334/4220/18, від 07.07.2021 року у справі № 760/18983/16, від 23.02.2023 року у справі № 405/3776/19 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17.
Будь-яких належних доказів щодо спростування презумпції спільного майна з боку відповідача суду не надано.
Враховуючи норми ст.ст.60,62, 68,71,72 СК України суд приходить до висновку що позовна вимога щодо поділу майна в рівних частках є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 56 Закону України «При виконавче провадження», арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
Частинами 4-5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» визначені підстави для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.
Із матеріалів справи суд вбачає, що нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 було набуто ОСОБА_2 на підставі договору асоційованого членства у Споживчому товаристві «ЖИТЛОВО-БУДІВЕЛЬНИЙ КООПЕРАТИВ «БУДОВА ЖИЛБУД» № 2/8-К від 26.01.2015 р., угоди від 31.07.2015 р. та додаткової угоди до договору від 31.08.2015 р. 
Машиномісце № 237 за адресою: АДРЕСА_2 було отримано ОСОБА_2 на підставі договору асоційованого членства у Споживчому товаристві «ЖИТЛОВО-БУДІВЕЛЬНИЙ КООПЕРАТИВ «БУДОВА ЖИЛБУД» № 2/85/М від 24.12.2014 р., угоди про заміну сторони в договорі асоційованого членства в споживчому товаристві № 2/85/М від 24.12.2014 р. від 31.12.2014 р.
Квартира за адресою: АДРЕСА_3 , була отримана ОСОБА_2 на підставі договору асоційованого членства у Споживчому товаристві «ЖИТЛОВО-БУДІВЕЛЬНИЙ КООПЕРАТИВ «БУДОВА ЖИЛБУД» № 2/37 від 10.04.2014 р., угоди від 31.07.2015 р. та додаткової угоди до договору від 31.08.2015 р. 
При цьому, як укладення договорів, так і реєстрація права власності на вказані об`єкти за ОСОБА_2 відбулась під час перебування у шлюбі, тобто факт придбання нерухомого майна та реєстрація речових прав на них відбулась у час перебування сторін в зареєстрованому шлюбі. 
З урахуванням викладеного суд вбачає, що не є визначальним, що транспортний засіб марки Hyundai, модель Santa FE, реєстраційний номер: НОМЕР_2 був зареєстрований одноосібно за ОСОБА_2 , оскільки був також придбаний під час перебування у шлюбі позивачки та відповідача. 
Враховуючи надані докази суд встановив, що все спірне майно придбано під час знаходження сторін у шлюбу, тобто має має режим спільного сумісного майна .
Таким чином, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених ОСОБА_1 позовних вимог у частині визнання квартири АДРЕСА_4 , нежитлового приміщення АДРЕСА_5 , та автомобіля Hyundai, модель Santa FE, реєстраційний номер: НОМЕР_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та можливість поділу такого майна.
Чинним законодавством встановлена презумпція рівності часток подружжя, підстави для відступу від якої потребують доведення. Тому майно підлягає поділу у рівних частках по 1/2 між сторонами.
Водночас судом встановлено, що на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 було накладено арешт в рамках виконання виконавчого документа про стягнення з ОСОБА_2 вартості товарів, тобто грошових коштів у сумі 111 404 457,93 грн (ВП № 71962308) та вартості товару, тобто 111 404 457,93 грн з ОСОБА_2 (ВП № 71962448) та спірне нерухоме майно виставлено ДП «СЕТАМ» на реалізацію на електронних торгах. 
Вчинення державними виконавцями примусових дій щодо звернення стягнення на майно боржника ОСОБА_2 в межах даних виконавчих проваджень шляхом реалізації на електронних торгах спірної квартири без урахування розміру частки в такому майні ОСОБА_1 є втручанням у власність останньої.
За змістом ч.1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
Позивачка не є ані стороною, ані учасником у вищевказаних виконавчих провадженнях та у зв`язку з наявним активним записом про арешт нерухомого майна у межах виконавчих проваджень є труднощі з вчиненням реєстраційних дій у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що дійсно є перешкоди права власності позивачки на 1/2 частину майна у спільному сумісному майні подружжя у зв`язку з наявним арештом згідно з постановами від 07.06.2023 року у виконавчому провадженні № 71962448 та від 19.10.2023 року у виконавчому провадженні № 71962308, що є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню. 
Керуючись ст.ст. 37, 38, 59 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст. 15, 16, 319, 321, 325, 328, 361, 368, 372 ЦК України, ст.ст. 57-71 СК України, ст. 1 Першого Протокол до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 2, 4, 12, 13, 43, 44, 49, 76-81, 89, 90, 95, 133, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 354, суд
ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Приморський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Державне підприємство «СЕТАМ», про поділ майна подружжя та скасування арешту - задовольнити. 
Визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 частину нежитлового приміщення загальною площею 5,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 частину машиномісця № НОМЕР_1 загальною площею 15,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 .
Визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 частину автомобілю марки Hyundai, модель Santa FE, реєстраційний номер: НОМЕР_2 .
Визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_6 .

Скасувати арешт, накладений на квартиру АДРЕСА_6 , постановою головного державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Осадчої Катерини Ігорівни від 07.06.2023 року у виконавчому провадженні № 71962448.
Скасувати арешт, накладений на квартиру АДРЕСА_6 , постановою головного державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Білика Ростислава Валерійовича від 19.10.2023 року у виконавчому провадженні № 71962308.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч. 1 ст. 354 ЦПК України.
Повний текст рішення суду складено 13.04.2026 року.

Суддя ? Домусчі Л.В.