ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3961/26 Справа № 214/3935/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Попов В.В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2026 року м.Кривий Ріг

Справа № 214/3935/22

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.
секретар судового засідання - Матвійчук Ю.К.

сторони:
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідачка -  ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Заборський Олександр Валентинович, на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 листопада 2025 року, яке ухвалено суддею Поповим В.В.у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено  24 листопада 2025 року, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Виконавчий комітет Металургійної районної у місті ради, про усунення перешкод у спілкуванні батька з дітьми, визначення порядку участі батька у вихованні дітей.
Позовна заява мотивована тим, що сторони з 19 червня 2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі, однак із 24 жовтня 2021 року вони проживають окремо. 
Сторони маю двох спільних дітей - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які із березня 2022 року проживають разом із відповідачкою у Республіці Польща. 
Відповідачка чинить позивачеві перешкоди у спілкуванні з дітьми та прийнятті участі у їх вихованні, підбурює дітей не спілкуватись із батьком, постійно змінює номери телефонів та акаунти в соціальних мережах, блокує акаунти позивача та десятки нових його телефонних номерів, що у свою чергу також створює перешкоди у спілкуванні позивача з дітьми за допомогою телефонного зв`язку тощо, у зв`язку з чим позивач вимушений був звернутись до суду з даним позовом.
Посилаючись на викладене, просив суд: зобов`язати ОСОБА_2 не чинити йому перешкод у спілкуванні з дітьми - сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визначити порядок його участі у спілкуванні та вихованні дітей, шляхом встановлення зустрічей і перебування з дітьми: 1) під час перебування дітей в Україні - періодичні особисті побачення і проживання з дітьми відбуватимуться не менше половини часу на тиждень, за наступними графіками, які погоджуються між батьком та матір`ю: або тиждень через тиждень, починаючи з 08 год. кожного понеділка; або через кожні 2 дні, при цьому час передачі дітей від матері до батька визначається або о 08 год. або о 20 год.; або через кожні 3 дні, при цьому час передачі дітей від матері до батька визначається або о 08 год. або о 20 год., з правом прогулянок по місту та відвідування дитячих розважальних центрів, відвідування місця проживання батька, в тому числі під час ночівель з повідомленням матері про місце перебування дітей під час реалізації батьком права на контакт з дітьми; 2) під час його перебування в Республіці Польща або в іншій країні світу, де також можуть проживати відповідачка та діти, періодичні особисті побачення з дітьми, що відбуватимуться не менше половини часу на тиждень (місяць), на наступними графіками, які погоджуються між батьком та матір`ю: або тиждень через тиждень, починаючи з 08 год. кожного понеділка; або через кожні 2 дні, при цьому час передачі дітей від матері до батька визначається або о 08 год. або о 20 год.; або через кожні 3 дні, при цьому час передачі дітей від матері до батька визначається або о 08 год. або о 20 год., з правом прогулянок по місту та відвідування дитячих розважальних центрів, відвідування місця проживання батька, в тому числі під час ночівель з повідомленням матері про місце перебування дітей під час реалізації батьком права на контакт з дітьми та зобов`язати відповідача повідомляти його про місце проживання дітей, або про зміну місця проживання, зміну телефонних номерів та акаунтів у соцмережах дітей та відповідачки, якщо такі відбудуться та не блокувати його телефони і акаунти; 3) зобов`язати відповідачку надати йому інформацію про наявні засоби зв`язку (номер телефону, скайпу тощо) для спілкування з дітьми, надавати йому інформацію про зміну номера телефону її та дітей, облікового запису скайпу, телеграму, вайберу та інших засобів зв`язку, необхідних для спілкування з дітьми, а також місце проживання дітей та інформувати щодо людей, з якими може проживати відповідачка і їх діти, щоб невідомі особи зі злочинного світу або девіантної поведінки не могли становити загрозу дітям.
Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 листопада 2025 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Заборський О.В., просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що сама по собі наявність іноземного елемента не є безумовною підставою для відмови у захисті права судом України, якщо спір стосується прав громадян України та не вирішений остаточно компетентним судом іншої держави. Суд першої інстанції безпідставно визнав спір тотожним тому, який розглядався судом Республіки Польща. Однак: рішення суду м. Кракова оскаржується ОСОБА_1 , що прямо зазначалось у судовому засіданні; саме по собі існування рішення іноземного суду не позбавляє особу права на судовий захист в Україні, доки таке рішення не визнано та не набрало законної сили у встановленому порядку; суд України не здійснював процедуру визнання та надання дозволу на виконання рішення іноземного суду, а отже не мав правових підстав покладати його в основу відмови у позові. Фактично суд першої інстанції надав іноземному рішенню преюдиційну силу без дотримання передбаченої законом процедури, що є істотним порушенням норм процесуального права.
Суд першої інстанції фактично поставив у основу рішення твердження про позбавлення апелянта батьківських прав, не перевіривши чинність такого рішення, стадію його оскарження та можливість застосування його правових наслідків в Україні. 
Наполягає на тому, що до моменту остаточного вирішення питання та належного визнання іноземного судового рішення апелянт зберігає статус батька та відповідні права, у тому числі право на звернення до суду за їх захистом.
У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, відповідачка ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Страх В.О., зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Зазначає, що суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що саме на позивача покладається обов`язок доведення обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, однак ОСОБА_1 не довів, ані факту порушення його батьківських прав, ані наявності реальних перешкод у спілкуванні з дітьми. Окремо суд обґрунтовано звернув увагу на наявність іноземного елемента у справі. На момент звернення до суду сторони та їхні неповнолітні діти фактично проживали на території Республіки Польща, де сформувалося звичайне місце проживання дітей, їх соціальне середовище та життєві зв`язки. Саме за місцем постійного проживання дітей між тими ж сторонами вже був розглянутий спір із тотожним предметом. Постановою Окружного суду міста Кракова від 30 травня 2025 року ОСОБА_1 позбавлено батьківських прав щодо дітей, встановлено заборону будь-яких контактів із ними та відхилено його заяви про визначення місця проживання дітей і встановлення контактів. Доказів оскарження зазначеного рішення до матеріалів справи на момент ухвалення рішення не подано.
Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_5 та його представника - адвоката Заборського О.А., які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, представника відповідачки ОСОБА_2 - адвоката Страха В.О., який заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав. 
Судом першої інстанції встановлено, що сторони з 19 червня 2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі, однак, із жовтня 2021 року проживають окремо. 
Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17.05.2022 року шлюб між сторонами у цій справі було розірвано. 
Сторони у справі мають двох дітей - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Згідно судового наказу Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07.12.2021 року з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , було стягнуто аліменти у розмірі 1/3 частки від всіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 29 жовтня 2021 року і до досягнення ними повноліття.
Відповідачка ОСОБА_2 , разом із дітьми, з березня 2022 року проживають у Республіці Польща, що визнається сторонами та підтверджується копіями свідоцтв, виданих віцеконсулом Генерального консульства України у Кракові від 18.03.2022 року щодо ідентифікації фізичних осіб - відповідачки у цій справі ОСОБА_2 та її сина ОСОБА_3 , а також довідками про перебування з 07 липня 2022 року на консульському обліку в Генеральному консульстві України в місті Кракові ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Позивач ОСОБА_6 також проживає у Республіці Польща.
Згідно долученої стороною відповідача до матеріалів цієї справи постанови Районного суду м. Кракова від 30.05.2025 року, перекладеної з польської на українську мову та посвідченого нотаріально приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Євдокимовою К.М., суд, розглянувши справу, відкриту з ініціативи суду за участю ОСОБА_7 та ОСОБА_8 щодо обмеження батьківських прав, а також справу за заявою ОСОБА_7 за участю ОСОБА_8 про встановлення контактів та визначення місця проживання неповнолітніх ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , а також справу за заявою ОСОБА_8 за участю ОСОБА_7 про позбавлення батьківських прав, визначення місця проживання та заборону контактів, постановив, зокрема, встановити, що немає підстав для обмеження батьківських прав ОСОБА_7 та ОСОБА_8 щодо неповнолітніх ОСОБА_9 , народженого ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_10 , народженого ІНФОРМАЦІЯ_4 ; позбавити ОСОБА_7 батьківських прав щодо неповнолітніх ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ; заборонити ОСОБА_11 контакти з неповнолітніми ОСОБА_12 та ОСОБА_13 ; відхилити заяву ОСОБА_7 про встановлення контактів та визначення місця проживання неповнолітніх ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ; відхилити заяву ОСОБА_7 про застосування заходів забезпечення у формі контактів із неповнолітніми дітьми ОСОБА_12 та ОСОБА_13 ; скасувати п. 1 постанови від 14.03.2023 року, який запроваджував нагляд судового куратора за здійсненням опіки ОСОБА_14 над неповнолітніми ОСОБА_12 та ОСОБА_13 на час триваючого провадження.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_6 посилався на те, що відповідачка чинить йому перешкоди у спілкуванні з дітьми, перешкоджає повноцінно приймати участь у їх вихованні, чим порушує його права як батька.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що Районним судом м. Кракова розглянута по суті справа з приводу вирішення тотожного спору, зокрема, між тими самими сторонами, у тому числі, про той самий предмет і з тих самих підстав, як і заявлено у цій справі щодо визначення порядку участі батька у вихованні дітей. Більш того, суд зауважив, що Районним судом м. Кракова розглянута вказана справа, зокрема, за заявою відповідачки у цій справі ( ОСОБА_2 ) про позбавлення позивача у цій же справі ( ОСОБА_6 ) батьківських прав, визначення місця проживання та заборону контактів, за результатами розгляду якої польський суд постановив позбавити ОСОБА_7 батьківських прав щодо неповнолітніх ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , заборонити ОСОБА_11 контакти з неповнолітніми ОСОБА_12 та ОСОБА_13 та відхилити заяву ОСОБА_7 про встановлення контактів та визначення місця проживання неповнолітніх ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , що у свою чергу, виключає вирішення питання щодо визначення порядку участі батька у вихованні дітей, оскільки зазначеною постановою польського суду вже врегульовано це питання, а позбавлення батька - позивача у цій справі - батьківських прав тягне за собою наслідки, зокрема, встановлені ст. 166 СК України, згідно з положеннями якої особа, позбавлена батьківських прав: 1) втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання; 2) перестає бути законним представником дитини; 3) втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім`ям з дітьми; 4) не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; 5) не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов`язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); 6) втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною.
Колегія суддів погоджується з остаточним висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для відмови в задоволенні позовних вимог, однак, не може погодитись з мотивами відмови в задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.
Згідно зі ст. 497 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надано Верховною Радою України.
Відповідно до ст. 66 Закону України "Про міжнародне приватне право" права та обов`язки батьків і дітей визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв`язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини.
Україна та Республіка Польща є Договірними Державами Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей від 19 жовтня 1996 року (далі Конвенція).
Конвенцією визначено її цілі, якими є: визначити державу, органи якої мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майна дитини; визначити, яке право застосовується такими органами при здійсненні їхньої юрисдикції; визначити право, що забезпечується до батьківської відповідальності; забезпечити визнання та виконання таких заходів в усіх Договірних Державах; запровадити таке співробітництво між органами Договірних держав, яке може бути необхідним для досягнення цілей цієї Конвенції.
Статтею 3 Конвенції визначено, що заходи, згадані у статті 1, можуть стосуватися, зокрема, права опіки, у тому числі права стосовно піклування про особу дитини та, зокрема, право визначати місце проживання дитини, а також права на спілкування, у тому числі право брати дитину на обмежений період у місце інше, ніж звичайне місце проживання дитини.
Стаття 28 Договору між Україною і Республікою Польща про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах (Договір ратифіковано Постановою Верховної Ради України № 3941-XII (3941-12) від 04.02.94) передбачає, що правових стосунках між батьками і дітьми, в тому числі аліментних обов`язках батьків застосовується законодавство тієї Договірної Сторони, громадянином якої є дитина.
В справах, зазначених в пунктах 1 і 2, компетентними є органи тієї Договірної Сторони, громадянином якої є дитина, а також органи тієї Договірної Сторони, на території якої дитина має місце проживання.
Відповідно до ст. 4 Конституції України в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом.
Згідно із п.п. 1, 7 Закону України "Про громадянство України" законодавство України про громадянство ґрунтується на таких принципах: 1) єдиного громадянства - громадянства держави Україна, що виключає можливість існування громадянства адміністративно-територіальних одиниць України. Якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України. Якщо іноземець набув громадянство України, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України; 7) збереження громадянства України незалежно від місця проживання громадянина України.
Тому апеляційний суд виходить із того, що сторони справи, у тому числі їхні спільні діти, насамперед є громадянами України і, тим паче, за правом народження, а тому спір щодо усунення перешкод у спілкуванні батька з дітьми та визначення порядку участі батька у вихованні дітей підлягає вирішенню національним судом.
При цьому, висновки Районного суду м. Кракова від 30.05.2025 року враховуються судом, з урахуванням приписів національного законодавства України.
Так, ч. 4 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Вирішуючи спір по суті суд першої інстанії виходив з того, що Районним судом м. Кракова розглянута по суті справа з приводу вирішення тотожного спору, за результатами розгляду якої польський суд постановив позбавити ОСОБА_7 батьківських прав щодо неповнолітніх ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , заборонити ОСОБА_11 контакти з неповнолітніми ОСОБА_12 та ОСОБА_13 та відхилити заяву ОСОБА_7 про встановлення контактів та визначення місця проживання неповнолітніх ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , що у свою чергу, виключає вирішення питання щодо визначення порядку участі батька у вихованні дітей.
Разом з тим, постанова Районного суду м. Кракова від 30.05.2025 року, надана до суду першої інстанції, не містить відмітки про набрання нею законної сили (т. 2 а.с. 138-140).
Матеріалами справи підтверджено, що у липні 2025 року ОСОБА_1 оскаржив в апеляційному порядку вказане судове рішення та станом на час ухвалення оскаржуваного рішення суду, остаточне судове рішення за цим позовом у Республіці Польща не ухвалене (т. 3 а.с. 78-103, 219-244).
Крім того, порядок визнання та виконання рішення іноземного суду на території України врегульовано Розділом IX ЦПК України та в матеріалах справи відсутні докази щодо визнання рішення іноземного суду в Україні. 
За наведених вище обставин, наявність постанови Районного суду м. Кракова від 30.05.2025 року, станом на час ухвалення оскаржуваного рішення суду, не виключала вирішення питання щодо визначення порядку участі батька у вихованні дітей національним судом України, однак, з оглдяу на фактичне проживання сторін у справі та їх малолітніх дітей у Республіці Польщі, обставини, які були встановлені вказаним судом рішенням можуть бути прийняті до уваги національним судом України, у сукупності із іншими доказами у справі.
Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
Згідно із статтею 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання.
Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на виховання дитини. Навпаки, міжнародні договори та національне законодавство гарантують батькам реалізацію принципу рівності щодо виховання дитини.
У статті 5 Конвенції про ліквідацію всіх форм дискримінації щодо жінок наголошено на необхідності вжиття заходів щодо зміни соціальних та культурних моделей поведінки чоловіків і жінок для досягнення викоренення забобонів, звичаїв та всіх інших проявів, що ґрунтуються на ідеї неповноцінності чи зверхності однієї із статей або стереотипності ролі чоловіків і жінок, а також визначення загальної відповідальності чоловіків і жінок за виховання та розвиток своїх дітей за умови, що в усіх випадках інтереси дітей мають перевагу.
Повноцінне спілкування малолітньої дитини з батьком в тій же мірі, що і з матір`ю, відповідає її якнайкращим інтересам.
Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частина десята статті 7 СК України).
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини (частина перша статті 151 СК України).
Згідно з частиною першою статті 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий з батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.
За правилами частини другої статті 159 СК України суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування з урахуванням ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особистої прихильності дитини, її віку, стану здоров`я та інших обставин, що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.
Приймаючи рішення в інтересах дитини, суд має враховувати право дитини мати і зберігати стосунки з обома батьками.
Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків, опікунів та інтересами дитини неодноразово аналізувалося Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ), практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і частини четвертої статті 10 ЦПК України застосовується судом як джерело права.
В аспекті наявності підстав для встановлення обмежень щодо побачень батька з дитиною заслуговує на увагу рішення ЄСПЛ від 19 жовтня 2023 року (заява № 35481/20 «Терещенко проти України»), у якому суд констатував порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при зменшенні періодичності побачень батька з дитиною (4 дні на місяць) без відповідних і достатніх підстав для цього, зокрема якщо ці обмеження відповідали найкращим інтересам дитини. Матеріали не містили відомостей про те, що особиста зустріч батька з дитиною становила ризик для добробуту чи безпеки дитини. Крім того, судом констатовано неврахування національними судами положень статті 19 СК України, відповідно до якої, вирішуючи спори щодо участі батьків у вихованні дитини, суди могли не погоджуватися з висновком органу опіки та піклування, лише якщо висновок органу був недостатньо обґрунтованим абосуперечив інтересам дитини.
Однак, як зазначено в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 523/19706/19, передбачена частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України обов`язковість висновку органу опіки та піклування у відповідних категоріях цивільних справ не може абсолютизуватися. У разі якщо з тих чи інших причин такий висновок отримати не можна, суд має вирішити спір за наявними у справі доказами.
Оскільки, висновок органу опіки та піклування не може бути надано, у зв?язку з перебуванням сторін за межами України, справа може бути розглянута по суті за відсутнсоті такого висновку.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 29 травня 2019 року у справі № 357/17852/15-ц (провадження № 14-199цс19) зробила висновок, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитись на шкоду інтересам дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини.
Вирішуючи питання про встановлення способу участі у вихованні для одного з батьків, який постійно не проживає з дітьми, суди повинні враховувати усю сукупність обставин конкретної справи (постанови Верховного Суду від 07 серпня 2024 року у справі № 742/3278/23 (провадження № 61-7675св24), від 08 травня 2024 року у справі № 638/1269/23 (провадження № 61-15097св23) та інші).
Верховний Суд у постанові від 31 березня 2021 року у справі № 562/1686/18 (провадження № 61-16928св20) наголосив, що під час вирішення спору, що стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суди повинні ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини справи, надати належну правову оцінку доказам: кожному конкретно взятому та їх сукупності.
Суд наголошує, що дитина є найбільш вразливою стороною у будь-яких сімейних конфліктах, оскільки на її долю припадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не лише спірні питання між батьками та іншими особами, а фактично визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Звертаючиь до суду з даним позовом, ОСОБА_1 мав довести суду, що обраний ним спосіб захисту його прав, як батька, буде відповідати якнайкращим інтересам дітей - неповнолітніх ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .
Натомість, таких доказів суду не надано. Зібрані у справі докази, у своїй сукупності підтверджують, що сторони та їхні діти є громадянами України і мають зареєстроване місце проживання в Україні, однак, на даний час проживають в Республіці Польща. 
Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 існує тривалий спір щодо участі у вихованні спільних малолітніх дітей. Так, як встановлено судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, згідно долученої стороною відповідача до матеріалів цієї справи постанови Районного суду м. Кракова від 30.05.2025 року, перекладеної з польської на українську мову та посвідченого нотаріально приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Євдокимовою К.М., суд, розглянувши справу, відкриту з ініціативи суду за участю ОСОБА_7 та ОСОБА_8 щодо обмеження батьківських прав, а також справу за заявою ОСОБА_7 за участю ОСОБА_8 про встановлення контактів та визначення місця проживання неповнолітніх ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , а також справу за заявою ОСОБА_8 за участю ОСОБА_7 про позбавлення батьківських прав, визначення місця проживання та заборону контактів, постановив, зокрема, встановити, що немає підстав для обмеження батьківських прав ОСОБА_7 та ОСОБА_8 щодо неповнолітніх ОСОБА_9 , народженого ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_10 , народженого ІНФОРМАЦІЯ_4 ; позбавити ОСОБА_7 батьківських прав щодо неповнолітніх ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ; заборонити ОСОБА_11 контакти з неповнолітніми ОСОБА_12 та ОСОБА_13 ; відхилити заяву ОСОБА_7 про встановлення контактів та визначення місця проживання неповнолітніх ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ; відхилити заяву ОСОБА_7 про застосування заходів забезпечення у формі контактів із неповнолітніми дітьми ОСОБА_12 та ОСОБА_13 ; скасувати п. 1 постанови від 14.03.2023 року, який запроваджував нагляд судового куратора за здійсненням опіки ОСОБА_14 над неповнолітніми ОСОБА_12 та ОСОБА_13 на час триваючого провадження.
Отже, компетентний суд за місцем фактично проживання малолітніх дітей зробив висновок щодо доцільності позбавлення ОСОБА_7 батьківських прав щодо неповнолітніх ОСОБА_9 та ОСОБА_10 та заборонити ОСОБА_11 контактів з неповнолітніми ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .
При розгляді справи, яка переглядається судом апеляційної інстанції, позивачем ОСОБА_1 не надано жодного доказу щодо доцільності його участі у вихованні дітей та надання йому можливості спілкування з дітьми, з огляду на наведені вище обставини.
Таким чином, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити у зв?язку з недоведеністю та необгрунтованістю, а не у зв?язку з тим, що постановою Районного суду м. Кракова від 30.05.2025 року позбавлено ОСОБА_7 батьківських прав щодо неповнолітніх ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , заборонено ОСОБА_11 контакти з неповнолітніми ОСОБА_12 та ОСОБА_13 та відхилено заяву ОСОБА_7 про встановлення контактів та визначення місця проживання неповнолітніх ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , що у свою чергу, виключає вирішення питання щодо визначення порядку участі батька у вихованні дітей, оскільки зазначеною постановою польського суду вже врегульовано це питання, а позбавлення батька - позивача у цій справі - батьківських прав тягне за собою наслідки, зокрема, встановлені ст. 166 СК України.
За таких обставин, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог, вважає за необхідне, на підставі п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, змінити ршення суду, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови, у зв?язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, п. 1 ч. 1 ст. 376, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Заборський Олександр Валентинович, - залишити без задоволення.
Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 листопада 2025 року - змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06 квітня 2026 року.

Головуючий: 

Судді: