Дата документу 21.04.2026 Справа № 332/4165/25

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №332/4165/25  Головуючий у 1-й інстанції:Марченко Н. В.
Провадження №22-ц/807/802/26  Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2026 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого,судді-доповідача  суддів:    за участю секретаря  	Подліянової Г.С., Кочеткової І.В.,  Кухаря С.В.,  Остащенко О.В.,  	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання дійсним договору купівлі-продажу, - 
В С Т А Н О В И В:

У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання дійсним договору купівлі-продажу.

В обґрунтування позову зазначено, що 04 лютого 2021 ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_2 підготувати до продажу та продати за ціну та на умовах за своїм розсудом, належну їй на праві приватної власності 1/6 частку житлового будинку АДРЕСА_1 .

30 квітня 2021 року ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_2 підготувати до продажу та продати за ціну та на умовах за своїм розсудом, належну їй на праві приватної власності 1/3 частку житлового будинку АДРЕСА_1 .

08 травня 2021 року ОСОБА_6 уповноважила ОСОБА_2 підготувати до продажу та продати за ціну та на умовах за своїм розсудом, належну їй на праві приватної власності 1/6 частку житлового будинку АДРЕСА_1 .

У серпні 2021року позивач та відповідач ОСОБА_2 узгодили всі істотні умови щодо купівлі-продажу вказаного будинку.

На підтвердження узгодження всіх істотних умов договору купівлі-продажу житлового будинку, ОСОБА_2 отримав грошові кошти від покупця ОСОБА_1 у сумі 75000, 00 грн , що підтверджується розпискою від 23 серпня 2021 року.

Після узгодження всіх істотних умов за вказаним договором, покупець ОСОБА_1 та члени його сім`ї фактично почали проживати у придбаному будинку, а з 10 лютого 2022 року зареєстрували у ньому своє місце проживання.

Відповідачі станом на теперішній час відмовляються від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, у зв`язку з чим позивач позбавлений можливості оформити своє право власності на придбане майно у встановленому законом порядку, а тому останній звернувся до суду з позовом за захистом порушених прав. 

На підставі вищевикладеного позивач просив визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений 10 лютого 2022 року між продавцем ОСОБА_2 , який діяв в інтересах та від імені співвласників ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та покупцем ОСОБА_1 . 

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2026 року в задоволені позову відмовлено. 

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2026 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. 

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не враховано, що співвідповідачі уповноважили ОСОБА_2 продати належну їм частку спірного житлового будинку. Станом на звернення із позовом до суду раніше видані довіреності ОСОБА_2 є недійними у зв`язку із закінченням строку їх дії. Єдиним можливим способом захисту прав позивача є звернення до суду про визнання права власності, оскільки відповідачі ухилилися від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу та на даний час втрачена можливість його нотаріального посвідчення. Визнання позову не свідчить про те, що відповідачі не ухиляються від нотаріального посвідчення договору. Відновлення порушеного права позивачу необхідно для реалізації прав законного власника спірного житлового будинку. 

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України, до суду не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, а саме шляхом надсилання судової повістки-повідомлення в електронний кабінет підсистеми «Електронний суд», що підтверджується довідкою відповідального працівника суду (а.с.108-110) до апеляційного суду не з`явилися, від  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 на адресу апеляційного суду надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності (а.с. 112-114, а.с.121-122).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Зважаючи на вказане, колегія у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України ухвалила здійснювати апеляційний розгляд у відсутності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 ..

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню. 

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходи з того, що позивачем не доведено наявність належним чином укладеного договору купівлі-продажу нерухомого майна, оскільки такий договір відповідно до вимог закону повинен бути укладений у письмовій формі та нотаріально посвідчений, чого сторонами зроблено не було, а надана розписка не містить усіх істотних умов договору та не може вважатися належним письмовим правочином. Матеріали справи не містять доказів того, що відповідачі ухиляються від нотаріального посвідчення договору та можливість такого посвідчення втрачена з будь яких причин його посвідчити з урахуванням того, що зазначені умови є обов`язковими для визнання правочину дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 22.12.1995, виданого органом приватизації, житловий будинок АДРЕСА_1 належить на праві приватної, спільної власності ОСОБА_7 – 1/6 частка; ОСОБА_8 – 1/6 частки; ОСОБА_9 – 1/6 частки; ОСОБА_5 – 1/6 частки; ОСОБА_10 – 1/6 частки та ОСОБА_11 – 1/6 частки (а.с.7).

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.12.2021 №291843557 та Свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_9 від 22.12.2021 ОСОБА_3 на праві приватної власності належить 1/6 частина житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.10).

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 01.07.2021 №263835001 та Свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_7 від 01.07.2021 ОСОБА_2 на праві приватної власності належить 1/6 частина житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.12).

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 01.07.2021 №263834657 та Свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_8 від 01.07.2021 ОСОБА_2 на праві приватної власності належить 1/6 частина житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.14).

Згідно довіреності від 30 квітня 2021 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області Горовою Я.О. за реєстр. №742 ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_2 підготувати до продажу та продати за ціну та на умовах за своїм розсудом, належну їй на праві приватної власності 1/6 та 1/3 частку житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.15).

Згідно довіреності від 08 травня 2021 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області Горовою Я.О. за реєстр. №779 ОСОБА_4 уповноважила ОСОБА_2 підготувати до продажу та продати за ціну та на умовах за своїм розсудом, належну їй на праві приватної власності 1/6 та частку житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.16).

Згідно довіреності від 04 лютого 2021 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області Горовою Я.О. за реєстр. №168 ОСОБА_5 уповноважила ОСОБА_2 підготувати до продажу та продати за ціну та на умовах за своїм розсудом, належну їй на праві приватної власності 1/6 частку житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.17).

Відповідно до розписки від 23 серпня 2021 року ОСОБА_2 отримав кошти за продаж будинку по АДРЕСА_1 від ОСОБА_1 в сумі 75000,00 грн (а.с.21).

Відповідно до частини першої-другої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Поняття та види правочинів визначені змістом статті 202 ЦК України.

Відповідно до частини першої, другої та четвертої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Загальне визначення поняття "договір" викладено законодавцем у частині першій статті 626 ЦК України, відповідно якої договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 205 ЦК України встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Власник нерухомого майна має право встановити (скасувати) вимогу нотаріального посвідчення договору (внесення змін до договору), предметом якого є таке майно чи його частина, крім випадків, якщо відповідно до закону такий договір підлягає нотаріальному посвідченню. Встановлення (скасування) вимоги є одностороннім правочином, що підлягає нотаріальному посвідченню. Така вимога є обтяженням речових прав на нерухоме майно та підлягає державній реєстрації в порядку, визначеному законом (частина перша статті 209 ЦК України).

Частиною третьою статті 209 ЦК України передбачено, що нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити, зокрема, цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства (частина перша); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (частина третя); правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта).

Згідно з частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно з частиною першою статті 220 ЦК у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Цивільне законодавство передбачає можливість визнавати у судовому порядку нікчемні договори дійсними, зокрема на підставі частини другої статті 220 ЦК України.

Змістом частини другої статті 220 ЦК України передбачено, що у випадку, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відтак, зміст статті 220 ЦК України застосовується до правовідносин у разі, коли сторони вчинили правочин у встановленій законом письмовій формі, зміст якого відповідав волі сторін, які дійшовши згоди щодо усіх істотних умов договору, виконали такий договір повністю чи частково, і лише не було дотримано вимоги про нотаріальне посвідчення такого договору через ухилення однієї сторони договору (постанова Верховного Суду від 03 вересня 2025 року у справі N 916/5389/24).

Вищенаведене дає підстави для висновку, що законодавство України передбачає можливість визнання у судовому порядку дійсним договору, який підлягав нотаріальному посвідченню, але одна зі сторін ухилилася від цього (за певних умов).

Відтак, однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. 

При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України.

Вищезазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року (провадження N 6-1288цс17) та неодноразово підтримано Верховним Судом, зокрема, у змісті постанов від 25 червня 2018 року у справі N 922/2981/16, від 11 серпня 2021 року у справі N 199/3784/19 (провадження N 61-458св21), від 18 серпня 2021 року у справі N 904/5868/18 (904/1983/20), що свідчить про усталеність судової практики у спорах за тотожних правовідносин.

Як зауважено Верховним Судом у постанові від 22 жовтня 2019 року у справі N 909/68/18, при вирішенні спорів, пов`язаних з визнанням правочинів, які підлягали нотаріальному посвідченню, дійсними (зокрема в порядку статті 220 ЦК України), суду необхідно з`ясувати: - чи підлягав відповідний правочин нотаріальному посвідченню; - з яких причин його не було нотаріально посвідчено та чи втрачена можливість такого посвідчення; - чи не суперечить зміст правочину вимогам закону, оскільки в такому разі позов не може бути задоволений.

Встановивши, що спірний договір купівлі-продажу будинку був укладений 10 лютого 2022 року між продавцем ОСОБА_2 , який діяв в інтересах та від імені співвласників ОСОБА_2 (довіреність від 04 лютого 2021 року), ОСОБА_3 (довіреність від 30 квітня 2021 року), ОСОБА_6 (довіреність від 08 травня 2021 року) та покупцем ОСОБА_1 , у простій письмовій формі, без дотримання обов`язкових вимог чинного на момент його укладення законодавства щодо нотаріального посвідчення, при цьому відсутні докази безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання такого договору дійсним у судовому порядку.

При цьому, колегія суддів акцентує увагу, що спірний договір купівлі-продажу будинку був укладений 10 лютого 2022 року у простій формі, тобто до введення в Україні воєнного стану та запровадження обмежень щодо вчинення нотаріальних дій під час дії воєнного стану. Сторони договору не були позбавлені можливості реалізувати свої права відповідно до встановлених на час виникнення спірних правовідносин положень законодавства України. 

Більш того, Верховний Суд у постанові від 07 червня 2023 року у справі № 947/15160/22 дійшов висновку, про те, що навіть тимчасові обмеження щодо здійснення нотаріальних дій за заявами особи, пов`язані з державою-агресором, не свідчать про ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору, а отже і не свідчить про наявність підстав для визнання такого договору дійсним відповідно до приписів частини другої статті 220 ЦК України.

Наявності перешкод, які б свідчили про неможливість нотаріального посвідчення спірного договору відчуження нерухомого майна, підписаного 10 лютого 2022 року, зокрема ухилення продавців від його нотаріального посвідчення, позивачем не доведено та судом не встановлено, а саме лише небажання, відсутність можливості, закінчення строку дії довіреності, якої відповідачі  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 уповноважили ОСОБА_2 продати за ціну та на свій розсуд належну їм частку житлового будинку АДРЕСА_1 , не є проявом ухилення від посвідчення правочину та обставиною, яка підтверджує втрату такої можливості, а відтак і підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України.

Доказів, які б свідчили про те, що позивач звертався до відповідачів із нотаріально посвідченою заявою з нагадуванням про необхідність нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу вищезазначеного домоволодіння, матеріали справи не містять.

Суд першої інстанції повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, правильно виходив із того, що ОСОБА_1 не довів обставин, які об`єктивно заважали сторонам договору купівлі-продажу нерухомого майна посвідчити його нотаріально починаючи з серпня 2021 року та до подачі позову у справі (серпень 2025 року) та, що така можливість втрачена, так само, як не доведено і обставин безповоротного ухилення однієї із сторін договору від його нотаріального посвідчення.

Судом першої інстанції, обґрунтовано зауважено, що спростуванням того, що відповідачі ухиляються від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу є те, що відповідачі до суду першої інстанції кожний окремо подали заяви, в яких ОСОБА_2 , визнає заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги повністю і не заперечує проти ухвалення судом рішення про задоволення його позову, а співвідповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_12 та ОСОБА_3 підтвердили, що надавали ОСОБА_2 довіреності на продаж зазначеного будинку.

Відтак, оскільки ОСОБА_1 під час розгляду справи не було доведено суду належними та допустимими доказами досягнення факту безповоротного ухилення віддповідачів від нотаріального посвідчення правочину та втрати можливості у майбутньому з будь-яких причин його посвідчити, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, а доводи апеляційної скарги, своєю чергою, не спростовують висновків суду першої інстанції за результатами розгляду справи.

У апеляційній скарзі заявник посилається на те, що суд першої інстанції порушив приписи частини четвертої статті 206 ЦПК України, не врахувавши при вирішенні спору заяви відповідачів про визнання позову.

Встановлено, що під час розгляду справи в суді першої інстанції 05.11.2025 на адресу суду надійшла заява відповідача  ОСОБА_2 , в якій останній зазначає, що визнає заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги повністю і не заперечує проти ухвалення судом рішення про задоволення його позову, а співвідповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_12 та ОСОБА_3 15.10.2025 та 16.10.2025 подали до суду заяви, в яких підтвердили, що надавали ОСОБА_2 довіреності на продаж зазначеного будинку(а.с.49-52).

Отже, відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_12 та ОСОБА_3 не заперечує проти визнання дійсним договору купівлі-продажу будинку та визнання за ОСОБА_1 права власності на належний їм будинок за адресою: АДРЕСА_1 , з господарськими будівлями та спорудами.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_3 та ОСОБА_3 , кожна окремо подали клопотання в яких зазначили, що надавали довіреності ОСОБА_2 здійснити продаж належних їм часток вищевказаного будинку (а.с.112-115). 

У частинах першій, четвертій статті 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Доводам сторони позивача про порушення судом першої інстанції норм частини четвертої статті 206 ЦПК України щодо неврахування заяв відповідача про визнання позову в повному обсязі була надана оцінка судом першої інстанції.

Так, суд першої інстанції врахував висновки, зроблені Верховним Судом у постанові від 09 вересня 2020 року у справі N 572/2515/15, згідно з якими суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які в даному випадку відсутні.

З досліджених матеріалів справи та оскаржуваного судового рішення вбачається, що підстави для задоволення позову та заяви про визнання позову відсутні, оскільки позивачем не доведено правових підстав, передбачених частиною другою статті 220 ЦК України, для визнання спірного договору купівлі-продажу будинку дійсним, зокрема, безповоротного ухилення відповідачів від нотаріального посвідчення договору та втрати можливості у майбутньому з будь-яких причин його посвідчити, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, а доводи апеляційної скарги, своєю чергою не спростовують висновків суду першої інстанції за результатами розгляду справи. 

Визнання в такому випадку відповідачами позову не може бути законною підставою для задоволення позову, тому доводи заявника про порушення судами норм цивільного процесуального права не знайшли свого підтвердження.

Більш того, колегія суддів звертає увагу, що посилання апелянта, що нотаріус не посвідчить договір купівлі-продажу, а державний реєстратор не зареєструє право власності, оскільки земля на якій розташоване спірне домоволодіння не містить кадастрового номеру, що є предметом позову, взагалі виключає можливість визнання такого договору дійсним.

З урахуванням встановлених обставин справи, суд першої інстанцій дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання договору дійсним у судовому порядку.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав ям належну оцінку, згідно зі статтями 76-78, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обгрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права. 

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
З огляду на те, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін. Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б спростували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обгрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить.
Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2026 року – залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 22 квітня 2026 року.

Головуючий, суддя 	Суддя	Суддя	
Подліянова Г.С.	Кочеткова І.В. 	Кухар С.В.