23.03.2026 Провадження по справі № 2/940/57/26 
Справа № 940/2265/25

РІШЕННЯ
Іменем України

23 березня 2026 року Тетіївський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Мандзюка С.В.

за участю секретаря судового засідання Мудрик Н.А.
позивачки ОСОБА_1 
представника позивачки ОСОБА_2 
відповідача ОСОБА_3 
представника третьої особи Меленчука О.П. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тетієві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: виконавчий комітет Тетіївської міської ради, про відібрання дитини, 

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до Тетіївського районного суду Київської області з позовом, в якому просить відібрати у ОСОБА_3 сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та повернути його їй, а також стягнути з відповідача ОСОБА_3 понесені нею судові витрати.
В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шлюб між сторонами зареєстровано 19.04.2022, розірвано - 15.04.2023. 
Фактично підтримувати шлюбні стосунки сторони припинили з 01.02.2023, коли позивачка ОСОБА_1 виїхала з будинку АДРЕСА_1 , в якому проживала. Після припинення стосунків син ОСОБА_5 почергово проживав то з відповідачем, то з позивачкою.
У подальшому, через перешкоджання у спілкуванні з сином, не надання можливості, щоб Любомир проживав із позивачкою, позивачка звернулася до суду з позовом про визначення місця проживання сина. 
Постановою Київського апеляційного суду від 22.09.2025 у справі № 940/484/24 визначено місце проживання дитини сторін ОСОБА_4 з позивачкою. 
Після оголошення зазначеного судового рішення позивачка ОСОБА_1 неодноразово зверталася до ОСОБА_3 з проханням передати сина, на що відповідач у категоричній формі відмовлявся виконувати судове рішення та повертати їй дитину.
Отримавши постанову Київського апеляційного суду, 07.11.2025 позивачка прибула до місця проживання відповідача та сина в с. Ненадиха Білоцерківського району Київської області з метою виконати судове рішення та забрати сина до місця її проживання. Відповідач в категоричній формі відмовився віддати їй сина, не допустив її до дитини, повідомивши, що не збирається виконувати постанову суду. 3 даного приводу позивачка викликала працівників поліції, однак відповідач не допустив працівників поліції до будинку, виконувати рішення суду відмовився. За результатами розгляду звернення позивачки до поліції прийнято рішення, що в даній справі вбачаються цивільно-правові відносини.
Водночас зазначено, що відповідач максимально обмежив доступ позивачки до сина. Також вказано, що апеляційним судом в ході розгляду справи встановлено порушення права дитини на освіту та здоров`я, не відвідування садочка, у подальшому не влаштування дитини у школу та щеплень, що свідчить про неналежне виконання відповідачем батьківських обов`язків. 
З огляду на зазначені обставини, позивачка просить задовольнити позов.
Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 27.11.2025 відкрито провадження в справі та призначено підготовче засідання.
02.02.2026 представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Кочин С.С. надіслав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позову, зазначаючи, що відповідач не погоджується з позовними вимогами в повному обсязі, вважає їх юридично необґрунтованими та такими, що ґрунтуються на неправильному способі захисту, та які не відповідають найкращим інтересам дитини. 
Зокрема, представник відповідача вважає, що відсутні підстави для застосування ст.162 СК України, оскільки на момент ухвалення Київським апеляційним судом постанови дитина фактично проживала з батьком, тому не відбулося зміни місця проживання дитини після ухвалення судового рішення та відсутній склад правопорушення, передбачений ст. 162 СК України. 
Крім того, рішення про визначення місця проживання дитини не є таким, що підлягає примусовому виконанню, тому, на думку представника відповідача, сам факт незгоди одного з батьків або відсутності добровільної передачі дитини не є підставою для застосування ст. 162 СК України.
Водночас представник відповідача зазначив, що аналогія закону можлива лише за наявності прогалини у праві, однак у цій справі прогалини не існує - закон прямо врегульовує умови відібрання дитини, фактичні обставини не є подібними до справ, на які посилається позивач, оскільки дитина не була переміщена після ухвалення рішення суду. Застосування аналогії в цій ситуації суперечить принципам правової визначеності та справедливості.
Крім того, вимоги про негайне виконання рішення суду в частині відібрання дитини представник відповідача вважає протиправними та небезпечними для дитини, оскільки негайне виконання можливе лише за наявності законних підстав для відібрання.
Додатково представник відповідача зауважив, що позивачка постійно проживає у м. Києві, який у зв`язку зі збройною агресією російської федерації систематично зазнає масованих ракетних та дронових атак, є ціллю для ударів по об`єктах критичної інфраструктури. Водночас, проживання дитини разом із батьком у менш ураженій бойовими діями місцевості є об`єктивно безпечнішим, відповідає принципу найкращих інтересів дитини та виключає необґрунтований ризик для її життя та психічного здоров`я. 
Водночас твердження позивачки про порушення права на освіту, відсутність щеплень, неналежне виконання батьківських обов`язків, на думку представника відповідача, є декларативними, не підтвердженими жодними належними та допустимими доказами, а отже не можуть бути прийняті судом до уваги та не є предметом розгляду в межах позову за ст. 162 СК України.
З огляду на зазначене, представник відповідача вважає, що позов: подано з неправильним способом захисту; ґрунтується на помилковому тлумаченні норм права; не відповідає найкращим інтересам дитини; створює ризик незаконного та травматичного втручання у життя малолітньої дитини (а. с. 82-87).
Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 02.02.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Неживок І.В. позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити у повному обсязі. 
Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.
Представник відповідача адвокат Кочин С.С. у судові засідання 03.03.2026, 23.03.2026 не прибув, надіслав до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із його участю у справі № 379/2111/25 у Таращанському районному суді Київської області, до якого долучив копію повістки про виклик до суду на 23.02.2026 на 11:00. 
Суд не вбачає підстав для задоволення поданого представником відповідача клопотання з огляду на таке.
Копія повістки про виклик представника відповідача адвоката Кочина С.С. у судове засідання у справі № 379/2111/25 у Таращанському районному суді Київської області на 23.02.2026 на 11:00 не може бути поважною причиною його неприбуття у судове засідання 23.03.2026 у даній справі до Тетіївського районного суду Київської області.
Крім того, відповідно до п. 3 ч. 3 статті 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник.
Водночас у рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. На осіб, які беруть участь у справі, також покладається обов`язок не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.
Необхідними передумовами ефективного судочинства є добросовісне використання учасниками справи процесуальних прав (недопущення зловживання цими правами), добросовісне виконання встановлених законом обов`язків, дотримання всіма суб`єктами судового провадження етичних норм. Здійснюючи свою діяльність на професійній основі судді та адвокати зобов`язані демонструвати і пропагувати високі стандарти процесуальної поведінки.
Також, прецедентна практика Європейського Суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді (рішення у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).
Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. З врахуванням конкретної ситуації у справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень суду.
Отже, враховуючи строки розгляду справи, присутність відповідача у судовому засіданні, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, та те, що сама по собі неможливість представника відповідача брати участь у судовому засіданні не є безумовною перешкодою для відкладення судового засідання, суд вважає за можливе здійснювати розгляд справи за відсутності представника відповідача.
Представник третьої особи виконавчого комітету Тетіївської міської ради Меленчук О.П. не заперечував проти позову про відібрання дитини та у судовому засіданні повідомив, що 07.11.2025 особисто був присутній під час прибуття позивачки до місця проживання відповідача з метою передачі батьком дитини матері на виконання рішення суду, однак відповідач ОСОБА_3 не лише відмовився повернути дитину матері, але категорично відмовився навіть надати доступ представникам органу опіки та піклування для обстеження умов проживання дитини і не пускав нікого до подвір`я. 
Крім того, представник третьої особи виконавчого комітету Тетіївської міської ради Меленчук О.П. повідомив суду, що відповідач вийшов з будинку з великим ножем і сказав в присутності поліцейських та інших осіб (дослівно), що «збирається барана різати». Вказане висловлювання присутні сприйняли саме як погрозу. Також ОСОБА_6 повідомив, що такі дії відповідача відбувались в безпосередній присутності дитини і станом на сьогоднішній день батько не лише не діє в інтересах дитини, а навпаки його поведінка створює небезпеку для нормального розвитку дитини.
Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов такого висновку. 
Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу.
Відповідно до частин 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.
Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, батьками малолітнього ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , є позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 , що підтверджується копією повторного свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а. с. 14).
Із 19.04.2022 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний на підставі рішення Тетіївського районного суду Київської області від 15.03.2023 у справі № 940/155/23.
Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 03.02.2025 у справі №940/484/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: виконавчий комітет Тетіївської міської ради, про визначення місця проживання малолітньої дитини, у задоволенні позову відмовлено.
Постановою Київського апеляційного суду від 22.09.2025 рішення Тетіївського районного суду Київської області від 03.02.2025 скасовано. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: виконавчий комітет Тетіївської міської ради, про визначення місця проживання малолітньої дитини задоволено, визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 за місцем її проживання (а. с. 15-21).
У довідці про результати розгляду звернення працівників ПП від 04.11.2025, затвердженої начальником відділення поліції № 3 Білоцерківського РУП ГУ НП в Київській області зазначено, що 03.11.2025 о 18 год 14 хв. на лінію 102 надійшло телефонне повідомлення від працівника патрульної поліції Братчик про кримінальне правопорушення проти правосуддя, яке зареєстроване в ІКС «ІПНП» (єдиного обліку) заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події відділення поліції №3 Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області за № 6907 від 03.11.2025 року. Матеріали розглянуті на підставі Закону України «Про звернення громадян». В ході опрацювання вказаних матеріалів встановлено, що на даний виклик виїжджала СОГ та згідно електронного рапорту слідчої ОСОБА_7 встановлено, що ОСОБА_3 не виконує постанову Київського апеляційного суду від 22.09.2025 року з приводу визначення місця проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 . Водночас ОСОБА_1 надано роз`яснення з приводу подальших дій, а саме про необхідність отримання виконавчого листа про примусове вилучення дитини, оскільки ОСОБА_3 добровільно виконувати постанову Київського апеляційного суду відмовляється. Зважаючи на викладене, керуючись вимогами п. п. 5, 12 розділу IV «Порядку розгляду звернень та особистого прийому громадян в органах та підрозділах Національної поліції України», затвердженого наказом МВС України від 15.11.2017 року №930, вирішено перевірку за даним зверненням припинити та заявнику письмово повідомити, що у разі незгоди з прийнятим рішенням, вона має право відповідно до ст. 16 Закону України «Про звернення громадян» та у терміни визначені ст. 17 вказаного Закону, подати скаргу в порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі, що також не позбавляє її права звернутися до суду, а в разі відсутності такого органу або незгоди з прийнятим за скаргою рішенням - безпосередньо до суду (а. с. 31).
У відповіді, наданій ОСОБА_1 відділенням поліції № 3 Білоцерківського РУП ГУ НП в Київській області, зазначено, що звернення ОСОБА_1 , яке зареєстровано в ІКС «ПНП» № 6906 від 03.11.2025 з приводу вчинення стосовно неї домашнього насильства розглянуто та опрацьовано. Матеріали за даним зверненням розглянуті на підставі Закону України «Про звернення громадян». По даному факту була проведена перевірка, під час якої встановлено, що її колишній чоловік ОСОБА_3 відмовляється виконувати постанову Київського апеляційного суду від 22.09.2025 року з приводу визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до будинку працівників поліції не допустив, дитину добровільно віддавати відмовився. Водночас ОСОБА_1 надано роз`яснення щодо подальших дій, а саме про необхідність отримання виконавчого листа, щодо примусового вилучення дитини. Керуючись вимогами п.п. 5,12 розділу IV «Порядку розгляду звернень особистого прийому громадян в органах та підрозділах Національної поліції України» затвердженого наказом МВС України від 15.11.2017 року №930, вирішено перевірку за даним зверненням припинити, оскільки факт домашнього насильства не знайшов свого підтвердження. У разі незгоди з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 роз`яснено право відповідно до ст. 16 Закону України «Про звернення громадян» та у терміни визначені ст. 17 вказаного Закону подати скаргу в порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі, що також не позбавляє права звернутися до суду, а в разі відсутності такого органу або незгоди з прийнятим за скаргою рішенням безпосередньо до суду (а. с. 32).
Згідно з висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Тетіївської міської ради щодо розв`язання спору про відібрання у ОСОБА_3 малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , затвердженого рішенням виконавчого комітету Тетіївської міської ради від 18 грудня 2025 року № 447, орган опіки та піклування виконавчого комітету Тетіївської міської ради дійшов висновку про доцільність відібрання у ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 49, 50-55).
Надаючи правову оцінку встановленим фактам і правовідносинам, суд зазначає таке.
У статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (з подальшими змінами) передбачає застосування судами Конвенції про захист прав людини (далі - Конвенція) та практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерела права, а стаття 18 цього Закону визначає порядок посилання на Конвенцію та практику Суду. При цьому, варто зауважити, що йдеться саме про «практику Суду» у значенні, розкритому у статті 1 цього Закону, тобто практику ЄСПЛ та Європейської комісії з прав людини, а не лише про рішення щодо України.
Результати аналізу відповідної практики ЄСПЛ засвідчують, що тривале невиконання органами влади Договірних держав рішень національних органів щодо передачі дітей під опіку одного з батьків, як правило, має наслідком констатацію ЄСПЛ порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Зокрема, це обумовлено тим, що значні затримки з виконанням таких рішень часто призводять до порушення нормальних сімейних зв`язків між дітьми і одним із батьків, ускладнюючи чи взагалі унеможливлюючи їх возз`єднання в майбутньому.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Згідно з практикою ЄСПЛ спільне перебування батьків і дітей у компанії один одного становить фундаментальну складову сімейного життя у розумінні статті 8 Конвенції (справа «Монорі проти Румунії та Угорщини», заява № 71099/01, рішення від 05 квітня 2005 року).
Право взаємного спілкування одного з батьків та дитини становить основоположний елемент «сімейного життя» у розумінні статті 8 Конвенції (справа ЄСПЛ «К. та Т. проти Фінляндії», заява № 25702/94, рішення від 27 квітня 2000 року).
Хоча найважливіше завдання статті 8 - захист особи від довільних дій державних органів, ЄСПЛ неодноразово зазначав, що можуть також існувати позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною «повагою» до приватного чи сімейного життя. Ці позитивні зобов`язання можуть передбачати вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя, навіть у сфері людських взаємин (див. зокрема справу Mikulic v. Croatia, № 53176/99, рішення від 7 лютого 2002 року, § 57 та справу S. H. and Others v. Austria) [ВП], № 57813/00, від 3 листопада 2011 року, § 87).
Щодо зобов`язання держави здійснювати позитивні заходи, ЄСПЛ у своїй практиці зазначає, що стаття 8 включає право батьків на вжиття заходів для возз`єднання зі своїми дітьми та обов`язок національних органів влади сприяти такому возз`єднанню (див., серед іншого, рішення у справах Ignaccolo-Zenide v. Romania, № 31679/96, від 25 січня 2000 року, § 94, ECHR 2000 I; Nuutinen v. Finland, № 32842/96, від 27 червня 2000 року, § 127, ECHR 2000-VIII; і Eberhard and M. v. Slovenia, № 8673/05 і № 9733/05, від 1 грудня 2009 року § 127). Ці зобов`язання можуть передбачати вжиття заходів, спрямованих на забезпечення цього права, включаючи як створення нормативної бази, судового та правоохоронного механізму, що захищає права осіб, так і здійснення, за необхідності, конкретних заходів (див. рішення у справі M. and M. v. Croatia, № 10161/13, від 3 вересня 2015 року, § 177).
У справах, що стосуються виконання рішень у сфері сімейного права, завдання ЄСПЛ, відповідно до принципу субсидіарності, полягає в тому, щоб визначити, чи вжили національні органи влади всіх необхідних заходів для сприяння возз`єднанню, яких можна обґрунтовано вимагати в особливих обставинах кожної справи (див. згадане рішення у справі Eberhard and M., § 128, і рішення у справі Mihailova v. Bulgaria, №. 35978/02, від 12 січня 2006 року, § 83). Суд раніше вже постановляв, що неефективне і, зокрема, затягнуте провадження у справі щодо опіки над дітьми може призвести до порушення статті 8 Конвенції (див. згадане рішення Eberhard and M. v. Slovenia, § 127). У цьому контексті про адекватність заходу слід судити за швидкістю його виконання, оскільки плин часу може мати непоправні наслідки для відносин між дитиною та батьками, які не проживають разом (див., зокрема згадане рішення у справі Ignaccolo-Zenide v. Romania, § 102). Тривалість провадження у справах, що стосуються дітей, набуває особливого значення, оскільки завжди існує небезпека того, що будь-яка процесуальна затримка призведе до фактичного вирішення питання, що стоїть перед Судом (див. рішення у справах H. v. the United Kingdom, № 9580/81, від 8 липня 1987 року, §§ 89-90 та P.F. v. Poland, № 2210/12, від 16 вересня 2014 року § 56).
У справі OLINDRARU v. Romania (№ 1490/17, рішення від 19 березня 2019 року), ЄСПЛ вказав про порушення статті 8 Конвенції (право на повагу до приватного і сімейного життя).
ЄСПЛ вказав, що той факт, що зусилля органів влади не увінчалися успіхом, не призводить автоматично до висновку про недотримання позитивних зобов`язань за статтею 8 Конвенції (див. рішення у справі Mihailova v. Bulgaria, № 35978/02, від 12 січня 2006 року, § 82). Обов`язок органів влади вживати заходів для сприяння возз`єднанню не є абсолютним, оскільки возз`єднання одного з батьків з дітьми, які певний час проживали з іншим з батьків, не може відбутися негайно і може вимагати проведення підготовчих заходів (див. рішення у справі Nuutinen v. Finland, № 32842/96, від 27 червня 2000 року, § 128). Характер і ступінь такої підготовки залежатиме від обставин кожної справи (див. рішення у справі Kosmopoulou v. Greece, № 60457/00, від 5 лютого 2004 року, § 45). Більше того, у таких випадках, як цей, коли дитина чинить опір контактам з одним із батьків, стаття 8 Конвенції вимагає від держав намагатися визначити причини такого опору та відповідно їх усунути. Це зобов`язання стосується засобів, а не результату. Співпраця і розуміння всіх зацікавлених сторін завжди будуть важливим компонентом (див. рішення у справі K.B. and Others v. Croatia, № 36216/13, від 14 березня 2017 року, § 144). Однак відсутність співпраці між розлученими батьками не є обставиною, яка сама по собі може звільнити органи влади від їхніх позитивних зобов`язань за статтею 8. Вона скоріше накладає на органи влади зобов`язання вжити заходів для узгодження конфліктуючих інтересів сторін, пам`ятаючи про найкращі інтереси дитини як першочергову мету (див. рішення у справі Ribic v. Croatia, № 27148/12, від 2 квітня 2015 року, § 94).
ЄСПЛ вкотре нагадав, що у справах такого роду адекватність заходу оцінюється, перш за все, за швидкістю його виконання. Обов`язок органів влади діяти швидко є ще більш важливим у випадках, коли той з батьків, хто має право опіки, вимагає повернення дітей від особи (будь-то другий з батьків або третя особа), яка утримує дітей без будь-якого права і без згоди опікуна (див. рішення у справі Amanalachioai v. Romania, №4023/04, від 26 травня 2009 року, § 93.
Суд визнав, що час, протягом якого остаточне рішення від 17 червня 2014 року залишалося невиконаним (чотири роки і десять місяців до дати останнього повідомлення від заявниці), сам по собі є проблематичним, оскільки це призвело до погіршення сімейних зв`язків між заявницею та її донькою, що значно ускладнило виконання заходів, пов`язаних з опікою.
У зв`язку з цим ЄСПЛ зосередився на з`ясуванні того, чи вживали органи влади всіх необхідних заходів для сприяння виконанню відповідного судового рішення.
Проаналізувавши вжиті у цій справі заходи, зокрема за участю державного виконавця та представників органу опіки та піклування, ЄСПЛ дійшов висновку, що органи влади не діяли своєчасно і не зробили того, що було розумним за даних обставин, для забезпечення виконання рішень щодо опіки, таким чином, не забезпечивши справедливого балансу між конкуруючими інтересами особи та суспільства. Своїм ставленням вони також зробили неефективними деякі національні засоби правового захисту, спрямовані на підтримку заявниці в її спробах домогтися виконання рішення щодо опіки над донькою. Таким чином, заявниця не отримала ефективного захисту свого права на повагу до її сімейного життя.
Водночас ЄСПЛ підкреслив, що його висновок не має вплинути на будь-яке потенційне подальше рішення національних судів щодо найкращих інтересів дитини, беручи до уваги час, який минув з того моменту, як вона почала жити зі своїм батьком. ЄСПЛ також зауважив, що з огляду на той факт, що дитина втратила контакт з матір`ю, коли їй було два роки, і проживала з батьком безперервно протягом майже п`яти років, це рішення жодним чином не повинно тлумачитися як таке, що пропонує органам влади вжити заходів для возз`єднання заявниці з її дочкою без вжиття належних підготовчих заходів (див. пункт 41 рішення і, mutatis mutandis, рішення у справі E.S. v. Romania and Bulgaria, № 60281/11, від 19 липня 2016 року, § 82).
У справі «Ген та інші проти України», заяви № 41596/19 та № 42767/19, рішення від 10 червня 2021 року, ЄСПЛ вказав про порушення статті 8 Конвенції (право на повагу до приватного і сімейного життя) у зв`язку з невиконанням рішення національного суду про надання заявнику доступу до його дитини.
Суд зазначив, що ніщо не свідчить, що протягом періодів, коли тривало виконавче провадження, органи державної влади коли-небудь розглядали питання застосування механізмів контролю за добровільним виконанням рішення. Крім того, залишається незрозумілим, наскільки до цього процесу могли бути залучені органи опіки та піклування, та чи могли бути використані які-небудь засоби врегулювання сімейних конфліктів. У певний момент державні виконавці вирішили, що місцевий орган опіки та піклування повинен бути залучений до проведення виконавчого провадження, але ніщо не вказує про наявність у такого органу опіки та піклування якого-небудь впливу на виконання домовленостей про побачення. Суд повторює, що право дитини висловлювати власні погляди не слід тлумачити як таке, що фактично надає дітям беззастережне право вето без розгляду будь-яких інших факторів і здійснення оцінки для визначення їхніх найкращих інтересів; крім того, такі інтереси, як правило, передбачають підтримку зв`язків дитини із сім`єю за винятком випадків, коли подібне може зашкодити її здоров`ю та розвитку. 
У справі М.Р. та Д.Р. проти України (№ 63551/13, рішення від 22 травня 2018 року) ЄСПЛ визнав, що зміна відповідних обставин може, як виключення, виправдати невиконання остаточного рішення про повернення дитини. Проте, з огляду на позитивні обов`язки держави за статтею 8 та загальну вимогу щодо поваги до верховенства права ЄСПЛ має бути переконаний, що «зміна відповідних фактів» не була спричинена невжиттям державою всіх заходів, яких можна було розумно очікувати для полегшення виконання рішення про повернення дитини.
ЄСПЛ вказав на недоліки у діях національних органів влади, які на думку Суду, були здебільшого наслідком відсутності належних законодавчих та адміністративних механізмів.
У справі «Бондар проти України», заява 7097/18, рішення від 17 грудня 2019 року, ЄСПЛ зробив висновок, що основоположним елементом «сімейного життя» є право на взаємне спілкування одного з батьків та дитини. Незважаючи на примусові заходи державного виконавця щодо матері дитини, рішення національного суду не виконувалось, що перешкоджало заявнику спілкуватись з донькою. Неналежне виконання рішення національного суду було здебільшого наслідком недостатньо розвинутих законодавчих та адміністративних механізмів. Зокрема, наявні механізми були недостатніми для прискорення добровільного дотримання домовленостей із залученням фахівців служби у справах дітей та сім`ї, а також не передбачали конкретних заходів з метою забезпечення примусового виконання рішення про встановлення побачень з дитиною відповідно до принципу пропорційності та констатував порушення статті 8 Конвенції.
Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
Крім того, для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність.
Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження №14-182цс21), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19).
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).
Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад.
Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2021 року в справі № 758/10761/13-ц). 
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17).
Згідно з частиною першою статті 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.
Ця норма права встановлює правові наслідки протиправної зміни місця проживання малолітньої дитини одним із батьків (з яким вона не проживає) або третьою особою. Положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким в силу закону чи на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання (висновки у постановах Верховного Суду від 27 липня 2022 року у справі № 475/431/21 та від 21 червня 2023 року у справі № 336/2426/20).
Відтак, відібрання дитини у контексті статті 162 СК України - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, в зв`язку з чим у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати, однак з урахуванням права кожного з батьків та добросовісної поведінки батьків задля дотримання прав дитини та кожного з них.
Зміст статті 162 СК України свідчить про те, що сфера її безпосереднього застосування фактично обмежується лише протиправною поведінкою щодо зміни місця проживання малолітньої дитини. Отже в статті 162 СК України відбувається внормування тієї ситуації, коли після ухвалення судом рішення про визначення місця проживання дитини таке місце проживання було самочинно змінене другим із батьків.
Водночас, судове рішення про визначення місця проживання дитини по своїй суті є рішенням про визнання, а за своїм змістом є рішенням немайнового характеру. Зважаючи на відсутність у судовому рішенні про визначення місця проживання дитини обов`язку вчинення дій боржником (тим з батьків, з яким фактично проживає дитина), таке рішення не підлягає примусовому виконанню. При цьому, дійсно чинне законодавство не передбачає, що невиконання одним з батьків судового рішення щодо визначення місця проживання дитини з іншим з батьків, є прямою умовою/підставою застосування статті 162 СК України, оскільки основною умовою застосування статті 162 СК України є саме факт «самочинної зміни місця проживання дитини».
Іншими словами, суд констатує, що безпосередньо статтею 162 СК України не охоплюються випадки, зокрема, коли наявне рішення суду, яким дитині визначено місце проживання (у даному випадку з матір`ю), але фактично батько рішення суду не виконує і дитина продовжує проживати з ним, тобто не відбувається «фактична зміна місця проживання дитини, викрадення» чи інша подібна дія батька, як передумова застосування ст. 162 СК України. 
Разом з тим, враховуючи конкретні обставини справи та інтереси самої дитини, суд не може залишити поза увагою те, що якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону) (частина перша статті 10 СК України) і суд вважає, що така конструкція вказаної норми, в якій зазначено, що «застосовується», а не «може застосуватись» встановлює для суду обов`язок в такій ситуації застосовувати аналогію закону. 
При цьому, законодавець визначив порядок усунення прогалин в сімейному праві. Сімейні відносини є різноманітними, а соціальне життя - рухливе. У зв`язку з цим може виникнути необхідність визначення певного правила, яке не закріплено в законі безпосередньо. Умовами застосування аналогії закону є те, що: відносини, до яких застосовується аналогія, охоплюються предметом сімейно-правового регулювання (статті 1, 2 СК України); наявність прогалини в їх регулюванні (прогалини в праві); відсутній регулятор, який визначав би правило поведінки учасників сімейних відносин (норми законодавства або договору); існує норма, що регулює подібні за змістом відносини; застосування аналогії закону не повинно суперечити суті цих відносин (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 31 липня 2023 року в справі №461/3122/19).
Водночас Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 25 березня 2024 року у справі № 183/1464/22 констатує, що в СК України є прогалина та відсутній регулятор, який визначав би правило поведінки учасників сімейних відносин для випадку, коли один із батьків змінив місце проживання дитини до ухвалення рішення про визначення місця проживання і після ухвалення судового рішення місце проживання її не змінював. Подібною нормою є стаття 162 СК України, яка підлягає застосуванню на підставі аналогії закону. Очевидно, що позбавлення матері (батька) права ініціювати позов про відібрання дитини, у разі коли один з батьків змінив місце проживання до ухвалення рішення про визначення місця проживання і після ухвалення судового рішення місце проживання сина не змінював, суперечить принципу розумності та справедливості.
Тому Об`єднана палата Касаційного цивільного суду вважає, що мати (батько) має право на пред`явлення позову про відібрання дитини, у разі, коли один з батьків змінив без згоди іншого з батьків місце проживання до ухвалення рішення про визначення місця проживання і після ухвалення судового рішення місце проживання сина не змінював, згідно з статтею 162 СК України, яка підлягає застосуванню на підставі аналогії закону.
Повертаючись до обставин даної справи, суд констатує, що Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 25 березня 2024 року у справі № 183/1464/22 сформував правову позицію, яка є релевантною і до правовідносин у даній справі, оскільки ВС використав у висновку словосполученням «один з батьків змінив місце проживання до ухвалення рішення про визначення місця проживання і після ухвалення судового рішення місце проживання сина не змінював», що повністю відповідає ситації, яка є предметом даного розгляду, оскільки відповідач ОСОБА_3 самостійно до винесення постанови Київським апеляційним судом від 22.09.2025 у справі №940/484/25 змінив місце проживання їхнього сина ОСОБА_4 з режиму почергового проживання із ним та матір`ю (позивачкою ОСОБА_1 ) на режим (місце) проживання виключно із ним. 
Крім того, у частині першій статті 81 ЦПК України закріплене загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків наявності підстав звільнення від доказування.
Частинами 1 та 2 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Так, звертаючись до суду з цим позовом, позивачка ОСОБА_1 посилалася на те, що постановою Київського апеляційного суду від 22.09.2025 місце проживання малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначено разом з нею за місцем її проживання. Однак, відповідач ОСОБА_3 не виконує зазначене судове рішення, продовжує утримувати у себе сина, чинить їй перешкоди у спілкуванні з дитиною, відтак, існує необхідність у відібранні дитини. 
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Сторони з 19.04.2022 до 15.03.2023 перебували в зареєстрованому шлюбі.
Після припинення відносин, дитина ОСОБА_4 , з лютого 2023 року постійно проживає з батьком за адресою: АДРЕСА_1 .
Згодом, через перешкоджання відповідачем у спілкуванні з сином, позивачка звернулась до суду з позовом про визначення місця проживання дитини.
Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 03.02.2025 у справі №940/484/24 ОСОБА_1 у задоволенні позову про визначення місця проживання малолітньої дитини - відмовлено.
Постановою Київського апеляційного суду від 22.09.2025, яка набрала законної сили 22.09.2025, рішення Тетіївського районного суду Київської області від 03.02.2025 скасовано та місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визначено разом з матір`ю ОСОБА_1 за місцем її проживання.
У мотивувальній частині цієї постанови зазначено, що: «Апеляційним судом в ході розгляду справи встановлено порушення прав дитини на освіту та здоров`я, відсутність відвідування садочка, у подальшому не влаштування дитини у школу, та щеплень свідчить про неналежне виконання відповідачем батьківських обов`язків.
Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства», батьки мають право самостійно визначати форму виховання дитини, водночас, таке питання повинно вирішуватись спільно.
На момент розгляду справи апеляційний судом батько фактично ізолював сина не тільки від матері але і від суспільства, дитина не відвідувала садок, незважаючи на досягнення шкільного віку, не був влаштований у початкову школу.
Відсутність щеплень також не пов`язана з медичними протипоказаннями.
Крім того, у дитини є висипання на шкірі, діагностовані у січні 2025 року, на запрошення сімейного лікаря у червні 2025 року проведено медичний огляд, надано направлення до дерматолога та алерголога, рекомендовано обстеження, для проведення якого батько не звертався, що також порушує права дитини на належний рівень підтримання здоров`я.
За час розгляду справи в суді апеляційної інстанції з червня 2025 року, батько погіршує своє виховання і догляд за сином, не надає йому належного лікування, ізолює від суспільства, дитина не відвідує жоден гурток, садок чи школу.
Отже, конфліктні ситуації між сторонами як і ізоляція дитини від суспільства, перешкоди у спілкуванні з матір`ю та рідною сестрою, неналежне піклування про його здоров`я, негативно впливають на розвиток ОСОБА_5 , а тому, виходячи з найкращих інтересів дитини, задля упередження погіршення становища дитини, апеляційний суд дійшов висновку про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю».
Відтак, суд апеляційної інстанції, дослідивши питання захисту та безпеки малолітнього ОСОБА_4 щодо його здоров`я, розвитку, виховання та навчання, враховуючи якнайкращі інтереси дитини, дійшов висновку про наявність підстав для визначення проживання дитини саме з матір`ю.
Незважаючи на постанову Київського апеляційного суду від 22.09.2025 щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю, відповідач ОСОБА_3 добровільно малолітнього сина позивачці ОСОБА_1 не повертає та продовжує його утримувати за своїм місцем проживання, що не заперечувалося відповідачем та підтверджено наданими позивачкою доказами.
Водночас, суд звертає увагу, що позов ОСОБА_1 фактично спрямований на захист (відновлення) її порушеного права, як матері, від неправомірних дій відповідача ОСОБА_3 , який всупереч встановленого постановою Київського апеляційного суду від 22.09.2025 місця проживання малолітнього ОСОБА_4 залишив сина проживати у себе, добровільно його матері не віддає.
Відтак, на переконання суду, небажання відповідача добровільно виконати судове рішення щодо визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю, відсутність прямого законодавчого врегулювання примусового виконання рішення суду в цій частині, а також з метою попередження можливого негативного впливу відповідача на розвиток та становлення дитини (невідвідування дитиною дитсадка та школи, нездійснення профілактичних щеплень дитині, постійний мінливий стан здоров`я дитини, про що стверджує сам відповідач, а також встановлені судом під час розгляду справи прояви різкої та категоричної поведінки відповідача, зокрема у питаннях, які безпосередньо стосуються інтересів дитини, у тому числі її прояви у присутності дитини, а також поліцейських, позивачки та представників органу опіки та піклування, є достатньою підставою для захисту прав дитини у порядку, визначеному статтею 162 СК України, і такий спосіб захисту порушеного права відповідає вимогам статей 15, 16 ЦК України.
До того ж, відібрання дитини, з урахуванням рішення суду про визначення її місця проживання разом із матір`ю, є фактично єдиним на даний час належним способом захисту прав позивачки на повагу до її сімейного життя відповідно до статті 8 Конвенції та відповідає інтересам дитини.
Зазначене, на переконання суду, цілком відповідає висновку Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеному у постанові від 25 березня 2024 року у справі №183/1464/22. 
З огляду на наведене, суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що позаяк відповідач формально не змінював місце проживання дитини з лютого 2023 року, то спосіб захисту порушеного права, обраний стороною позивача є неналежним, оскільки в ході розгляду справи встановлена відсутність для позивачки іншого дієвого способу захисту її порушеного права. 
Ба більше, тотожні твердження сторони відповідача уже перевірялись судами під час розгляду справи за позовом ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини з нею та їм вже надано правову оцінку.
Водночас суд не бере до уваги доводи представника відповідача, зазначені у відзиві на позовну заяву про те, що позов про відібрання дитини у батька не відповідає найкращим інтересам дитини. Так, у п. 100 справи «Мамчур проти України» (заява №10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Не може також бути виправданим захід, що роз`єднує сімейні зв`язки, самим лише посиланням на ненадійний стан батьків, що може бути вирішено за допомогою менш радикальних засобів, такими як цільова матеріальна допомога та соціальна підтримка, а не шляхом розлучення сім`ї (як приклад, рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).
Отже, вирішуючи позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини, суд апеляційної інстанції аналізував доводи сторін, виходячи насамперед з найкращих інтересів дитини ОСОБА_4 . З огляду на те, що Київським апеляційним судом встановлено, що задля упередження погіршення становища дитини, найкращим для малолітнього ОСОБА_4 буде його проживання з матір`ю, тому на переконання суду, наявні підстави щодо відібрання у батька дитини та повернення її матері за місцем її проживання. 
До того ж, суд виходить з того, що за підсумками вирішення цього спору малолітня дитина повернеться не до сторонньої особи, а до рідної людини - матері, з якою була з самого народження та яка з травня 2024 року відстоює в судовому порядку право на участь у житті дитини, що не може свідчити про те, що позивачка самоусунулась від виховання сина.
Водночас суд зазначає, що у справі «Ген та інші проти України», заяви № 41596/19 та № 42767/19, рішення від 10 червня 2021 року, ЄСПЛ вказав про порушення статті 8 Конвенції (право на повагу до приватного і сімейного життя) у зв`язку з невиконанням рішення національного суду про надання заявнику доступу до його дитини.
Крім того, відповідачем та його представником не доведено жодними доказами наявність обставин, що повернення малолітньої дитини за місцем проживання матері ОСОБА_1 , яке є місцем проживання і дитини згідно з рішенням суду, створить загрозу безпеці дитини у разі проживання з матір`ю у м. Києві та ризик незаконного, травматичного втручання у життя дитини. 
Також не встановлено обставин, що повернення дитини буде суперечити її інтересам.
Підстав, які б перешкоджали поверненню дитини до матері, судом не встановлено.
До того ж, суд вважає, що саме відповідачем мають бути доведені обставини, що проживання малолітнього ОСОБА_4 з матір`ю створюватиме загрозу його життю та здоров`ю, адже його місце проживання з позивачкою наразі визначене судовим рішенням і те, що дитина до цього часу продовжує проживати у відповідача, не вказує на ту обставину, що при розгляді цієї справи позивачка має доводити підстави для відібрання дитини, а вказує на прогалину в законодавстві щодо примусового виконання зазначеної категорії справ.
Крім того, суд не може залишити поза увагою той факт, що мати та батько мають рівні права і обов`язки щодо дитини, а спільна участь обох батьків у вихованні дитини сприяє її гармонійному розвитку. Повернення дитини матері не позбавляє відповідача права на спілкування з сином та участі у його вихованні. Порядок реалізації цих прав може бути встановлено за домовленістю між батьками, за рішенням органу опіки та піклування або ж за рішенням суду, але першочерговим є повернення дитини до її місця проживання, визначеного судовим рішенням, тобто до матері, оскільки спір між батьками про місце проживання дитини наразі вирішено.
Відтак, враховуючи наведені вище норми права, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, оцінивши надані докази, встановивши, що постановою Київського апеляційного суду від 22.09.2025 визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 за місцем її проживання, встановивши відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, що повернення малолітньої дитини за місцем проживання матері негативно впливатиме на розвиток дитини, відсутність обставин, які перешкоджають повернути дитину матері, або будуть суперечити інтересам дитини, також невиконання відповідачем ОСОБА_3 , як батьком, у добровільному порядку вищезазначеного судового рішення щодо визначення місця проживання дитини, для якого законом не передбаченого примусового порядку його виконання, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про відібрання дитини у ОСОБА_3 , як батька, поведінка якого є неправомірною.
Водночас, відповідно до п. 5 ч. 1 статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про відібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживала.
Також, відповідно до ст. 264 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. 
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Як встановлено судом, позивачка понесла судові витрати у виді судового збору за подання позовної заяви в розмірі 1211,20 грн, що підтверджується відповідною квитанцією.
Отже, понесені позивачкою та документально підтверджені судові витрати у виді сплаченого судового збору в розмірі 1211,20 грн підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки відповідно до ст. 141 ЦПК України.
Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).
Відтак, у контексті вищенаведеного, суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім.
На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 10, 12, 81, 133, 141, 264-268, 279, 354, 430 ЦПК України, статтями 19, 162 Сімейного Кодексу України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: виконавчий комітет Тетіївської міської ради, про відібрання дитини – задовольнити.
Відібрати у ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , дитину – сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та повернути його матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 .
Допустити негайне виконання рішення суду в частині відібрання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , понесені судові витрати у виді судового збору в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок. 
Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Дата складення повного рішення суду: 01 квітня 2026 року.

Суддя           С.В.МАНДЗЮК