ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 лютого 2026 року  Справа № 918/891/25 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Миханюк М.В., суддя Саврій В.А. ,  суддя Крейбух О.Г. 

розглянувши у порядку письмового провадження без виклику сторін апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «РВ ДАФ +» на рішення господарського суду Рівненської області, ухваленого 18.11.25р. суддею Пашкевич І.О. о 16:15 у м.Рівному, повний текст складено 18.11.25р. у справі № 918/891/25
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «РВ ДАФ +»
до Фізичної особи підприємця Тимощук Інни Іванівни
про стягнення 206 741,70 грн збитків
Апеляційну скаргу розглянуто судом без повідомлення учасників справи, відповідно до частин 2, 10 статті 270, частини 13 статті 8 та частини 3 статті 252 ГПК України

ВСТАНОВИВ:

25 вересня 2025 року через підсистему Електронний суд ЄСІТС до Господарського суду Рівненської області надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю «РВ ДАФ +» до Фізичної особи підприємця Тимощук Інни Іванівни про стягнення 206 741,70 грн збитків.
В обґрунтування позову вказує, що ТОВ «РВДАФ+» як експедитор по договору міжнародних автомобільних перевезень №2882 від 16.09.2024, укладеному із відповідачем як перевізником, звернувся до суду із даним позовом про стягнення 206 741,70 грн збитків у зв`язку з пошкодженням внаслідок ДТП товару який перевозився (з яких: 191 441,70 грн (еквівалент 4 644,4 доларів США (68,30*68 од.)) і 15 300,00 грн вартість огляду, оформлення експертного висновку). Відповідно до договору та транспортної заявки №8542 від 16.09.2024, перевізник зобов`язався забезпечити збереження вантажу та доставку його у цілісному вигляді одержувачу. 24.09.2024 сталася ДТП, внаслідок якої вантаж було пошкоджено. Експертним висновком встановлено пошкодження 68 із 629 сонячних панелей які перевозилися. Позивач сплатив замовнику суму збитку і тепер вимагає відшкодування цих витрат від відповідача, оскільки останній не виконав умови договору та не забезпечив належне перевезення вантажу. Зазначає про порушення відповідачем укладеного між ними договору, відповідно до умов якого відповідач несе повну матеріальну відповідальність за збереження вантажу від моменту прийняття до моменту передачі одержувачу (п.3.3.9, п.6.2, п.6.12, п.6.16 договору).
Рішенням Господарського суду Рівненської області від 18.11.2025 у справі №918/891/25 у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "РВ ДАФ +" до Фізичної особи підприємця Тимощук Інни Іванівни про стягнення 206 741,70 грн збитків - відмовлено.
Вимогу Фізичної особи підприємця Тимощук Інни Іванівни про стягнення витрат відповідача на професійну (правничу) допомогу адвоката - задоволено.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «РВ ДАФ +» на користь Фізичної особи підприємця Тимощук Інни Іванівни 20 000 (двадцять тисяч) грн 00 коп. витрат на професійну (правничу) допомогу.
Не погодившись із винесеним рішенням, позивач звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Рівненської області від 18.11.2025 у повному обсязі. Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «РВ ДАФ+» задовольнити повністю, а сам: стягнути з Фізичної особи - підприємця Тимощук Інни Іванівни на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «РВ ДАФ+» збитки в розмірі 206 741,70 грн, що спричинені пошкодженням вантажу під час міжнародного автомобільного перевезення.
Так, з посиланням на ст.2, 236 ГПК України, ст. 34 Закону України «Про автомобільний транспорт», ст.ст. 218, 224, 225 ГК України, ст. ст. 22, 610, 611, 617, 924 ЦК України, конвенція про договір міжнародного перевезення вантажів, постанови Верховного Суду від 11.06.2019 у справі №907/603/17, від 27.10.2020 у справі №903/846/19, ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати» вказує, що сама по собі наявність постанови щодо адміністративного правопорушення іншого водія не автоматично звільняє перевізника від цивільно-правової відповідальності за вантаж, який перебував під його контролем. Суд першої інстанції помилково ототожнив адміністративне правопорушення з цивільно-правовою відповідальністю перевізника за вантаж; відповідачем не було надано суду належних та допустимих доказів вчинення ним дій щодо збереження і схоронності вантажу позивача будь-якими розумними засобами та способами під час здійснення всього перевезення; ДТП не вважається непереборною силою (форс-мажором), оскільки це результат дій учасників дорожнього руху або дорожніх умов, а не надзвичайна зовнішня подія, яку неможливо передбачити чи запобігти (як землетрус чи повінь). Тому, в даному випадку, це не звільняє від відповідальності перевізника перед експедитором (позивачем); в матеріалах справи не було жодного доказу, який би підтверджував причину зупинки автомобіля (в тому числі, підстави для відпочинку водія), власне, як і доказів годин роботи та відпочинку водія (дані тахографу). Паркування «на автомагістралі», а не на спеціально облаштованій стоянці, з огляду на інтенсивність руху та конструкцію шляхової інфраструктури - це підвищений ризик перевізника. Тому, саме від відповідача залежало вчинення усіх дій щодо запобігання та усунення обставин зіткнення автомобіля з вантажем під час стоянки (зокрема, зупинка на охоронюваних стоянках, вжиття додаткових заходів безпеки, замовлення супроводу, тощо) і відповідач не був обмежений у реалізації таких прав як станом на момент прийняття вантажу до перевезення, так і в момент безпосереднього здійснення перевезення.
Крім того, з посиланням на ст. 12 Закону України «Про автомобільний транспорт», ст. 4 Закону України «Про страхування», розділ XV цього закону «ПРИКІНЦЕВІ ТА ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ», Положення про характеристики та класифікаційні ознаки класів страхування, особливості здійснення діяльності зі страхування та укладання договорів за класами страхування, затвердженим постановою правління НБУ (регулятор) від 25.12.2023 №182, вказує, що страхування відповідальності перевізника є обов`язковим видом страхування, його існування напряму впливає на відносини між позивачем та відповідачем (оскільки при його наявності, шкода позивачу) могла бути відшкодована. Натомість, ненадання (замовчування) до суду доказів такого страхування відповідальності перевізників, спричинює ситуацію, коли власник вантажу чи експедитор може не отримати відшкодування збитків, а перевізник (відповідач) може зловживати своїми правами страхувальника та отримати відшкодування як з Савенка Р.О., так і від страхової компанії.
Також, з посиланням на ст.ст. 123, 126, 129 ГПК України, рішення Європейського суду з прав людини, постанови Верховного Суду від 24.10.2019 у справі №905/1795/18, від 01.08.2019 у справі №915/237/18 вказує, що не погоджується стягненням витрат на правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач наводить свої міркування на спростування доводів скаржника та вказує на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції. Просить апеляційну скаргу позивача - ТОВ «РВ ДАФ +» на рішення Господарського суду Рівненської області від 18 листопада 2025 року у справі №918/891/25 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до абз. 1 ч. 10 ст. 270 ГПК України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За приписами ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи (абз. 2 ч. 10 ст. 270 ГПК України).
Від учасників справи клопотань про розгляд апеляційної скарги у даній справі в судовому засіданні з повідомленням учасників справи не надходило.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю “РВ ДАФ +” на рішення господарського суду Рівненської області від 18.11.25 у справі № 918/891/25 за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.
Розглянувши апеляційну скаргу в межах вимог та доводів наведених в ній, дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту з`ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, відповідність висновків, викладених в рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права при винесенні оскарженого рішення, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла до наступного висновку.
Між позивачем (Виконавець) та ТОВ «Ламан Шипінг» (Замовник) 19.07.2023 було укладено Договір перевезення вантажів автотранспортом № 19/07/2023, за яким позивач зобов`язався перевезти вантаж по території України та/або за її межами, в міжнародному сполученні, і доставити його належному отримувачу, згідно з транспортною накладною (ТТН/CMR). Умовами цього договору, з урахуванням заяви № 287462 від 18.09.2024 визначено, що позивач доставляє сонячні панелі (Solar panel, вагою 20855.005, згідно з CMR). ПІБ водія - ОСОБА_1 .
В той же час з метою виконання умов вказаного договору № 19/07/2023 між позивачем (експедитор) та відповідачем (перевізник) було укладено договір на перевезення № 2882 від 16.09.2024, проект якого надіслано на електронну адресу відповідача 16.09.2024. Судом встановлено, що разом з проектом договору позивачем відповідачу надіслано також і підписану зі сторони позивача Транспортну заявку 8542 від 16.09.2024, про що свідчить скріншот листування електронною поштою між позивачем та представником відповідача.
16 вересня 2024 року на виконання умов договору перевезення № 2882 від 16.09.2024, між позивачем та відповідачем укладено Транспортну заявку № 8542 від 16.09.2024 на перевезення вантажу, що є додатком до договору перевезення.
Вказаною заявкою визначено перевізника (ФОП Тимощук І.І., відповідач), - дані водія: Петрочук І.; адресу, дату і час завантаження (Гданськ (Польща), 18.09.2024) і доставки (м. Одеса (згідно ЦМР), по нормативу), суму фрахту та умови оплати, вагу, інформацію про вантаж (обладнання, 22 т.), автомобіль ( НОМЕР_1 / НОМЕР_2 ), інші умови.
Менеджером по перевезенню в заявці вказано представника відповідача: Павлюковець Ольгу.
Відповідач доводить, що оскільки ані позивач ані відповідач не підписали договір № 2882 від 16.09.2025, то договір вважається не укладеним, а відповідач виконував свої обов`язки з доставки вантажу до місця розвантаження не на підставі договору від 16.09.2024, а за транспортною заявкою від 16.09.2024.
Згідно зі ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд, оцінюючи доводи відповідача про відсутність укладеного договору № 2882 від 16.09.2024, керується принципом вірогідності доказів, закріпленим у ст. 79 ГПК України. Відповідно до цього принципу, суд оцінює докази не ізольовано, а у сукупності, у взаємозв`язку та відповідно до їх логічної та фактичної достовірності. У даній справі до доказів, що підтверджують укладення між сторонами договору від 16.09.2024 належать: проект договору № 2882 від 16.09.2024, надісланий відповідачу електронною поштою того ж дня; транспортна заявка № 8542 від 16.09.2024, яка була надіслана разом із проектом договору, яка містить прямі посилання на умови договору та всі реквізити сторін; фактичне виконання перевізником зобов`язань яке не заперечується сторонами. Колегія суддів також зазначає, що виконання перевізником зобов`язань із перевезення свідчить про конклюдентні дії обох сторін щодо укладення договору, позаяк транспортна заявка № 8542 від 16.09.2024 містить прямі посилання на договір перевезення № 2882 від 16.09.2024, що підтверджує ознайомлення обох сторін із його умовами. Позивачу і відповідачу були відомі умови договору, і всі положення договору фактично погоджені сторонами, про що свідчить факт подальшого виконання зобов`язань за договором. Крім того, судом не виявлено жодного листування або іншої переписки між сторонами, у якій би зазначалося, що договір не укладений або що умови договору не приймаються, що додатково підтверджує факт досягнення згоди і укладення договору.
Отже, договір перевезення № 2882 від 16.09.2024, який міститься в матеріалах справи, є укладеним, незважаючи на відсутність у ньому підписів сторін.
Згідно з пунктом 1.1 договору перевезення в порядку та на умовах, визначених цим договором, перевізник зобов`язується доставити довірений йому вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу.
Пунктом 9.1 договору перевезення визначено, що він набрав чинності з дати його підписання і діє до 31.12.2024 включно з правом пролонгації. Закінчення строку дії цього договору не звільняє жодну із сторін від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час його дії (п. 9.4).
Відповідно до договору перевезення щодо організації перевезень (Розділ 2) визначено, зокрема, такі умови:
- Експедитор надає перевізнику в оригіналі або за допомогою факсимільного, або електронного зв`язку заявку (контракт-заявку) - п. 2.1;
- в заявці (контракт-заявці) обов`язково вказується: адреса завантаження та розвантаження вантажу, дата та час подачі автомобіля під завантаження, найменування та характеристики (особливості) вантажу, його вага, назва митного переходу на кордоні України (при міжнародній перевезеннях), термін доставки, відповідальні особи при завантажені та розвантаженні та їх контактні телефони, вартість перевезення, додаткові умови, підпис та печатка Експедитора.
При необхідності зміни дати завантаження - вона узгоджується сторонами додатково. Заявка (контракт-заявка), всі зміни та доповнення до неї, підтверджені письмово сторонами є невід`ємною частиною цього договору п. 2.2;
- Перевізник, у випадку погодження умов заявки (контракт-заявки) підписує її та завіряє печаткою. Протягом одного робочого дня перевізник у спосіб, в який було отримано заявку від експедитора, направляє погоджену заявку (контракт-заявку) експедитору. У випадку необхідності внести зміни на стадії погодження заявки (контракт-заявки) перевізник погоджує такі зміни письмово із експедитором. Зміни до заявки (контракту-заявки) вважаються погодженими сторонами у випадку надання експедитором письмового підтвердження перевізнику про погодження таких змін п. 2.3;
- умови, що обумовлені в конкретній заявці мають переважне право по відношенню до умов цього договору п. 2.5;
- вантаж вважається доставленим вантажоодержувачу за наявності друку інспектора митниці і печатки вантажоодержувача вантажу в міжнародній товарно-транспортній накладній (СМR) п. 2.6.
Права та обов`язки за договором перевезення визначено у Розділі 3 договору, відповідно до якого, зокрема:
Експедитор зобов`язався
- підготувати вантаж до перевезення у строки, вказані в цьому договорі або заявці (контракт-заявці) п. 3.1.1.
Експедитор має право у випадку втрати та/або пошкодження вантажу та/або наявності претензій до перевізника стосовно доставки (перевезення) вантажу притримати оплату за здійснене перевезення до врегулювання всіх взаємовідносин із замовником без застосування будь-яких фінансових санкцій стосовно Експедитора п. 3.2.4.
Перевізник, у свою чергу, зобов`язався, зокрема:
- підтвердити прийняття заявки до виконання після отримання заявки від експедитора, факсограмою або засобами електронного зв`язку п. 3.3.1;
- приймати вантаж до перевезення, якщо вантаж і документи на нього відповідають встановленим чинним законодавством вимогам. Стежити за правильністю завантаження, приймаючи вантаж до перевезення в цілісній упаковці і по кількості місць. Стежити за розміщенням і кріпленням вантажу на вантажній платформі, щоб уникнути пошкодження вантажу і рухомого складу під час навантаження і транспортування. При навантаженні (розвантаженні) звірити кількість і стан вантажу, завантаженого на транспортний засіб з кількістю і станом вантажу, занесеним у міжнародну товарно-транспортну накладну (СМR). Перевіряти правильність зроблених в провізних товарно-транспортних документах записів щодо числа вантажних місць, їх маркування і нумерації. Забезпечити оформлення необхідної документації, що гарантує безперешкодний проїзд через країни відправлення, призначення та транзиті п. 3.3.2;
- забезпечити перевезення вантажу у встановленому цим договором та чинним законодавством порядку та визначеними сторонами транспортними засобами п. 3.3.3;
- приймати вантажі на підставі належним чином оформлених товарно-транспортних документів, забезпечувати належну охорону та належне зберігання вантажу при перевезенні, забезпечувати доставку вантажу в узгоджені терміни (строки), здавати вантаж уповноваженій на одержання вантажу особі (одержувачу вантажу) на підставі належним чином оформлених товарно-транспортних документів п. 3.3.6;
- забезпечити збереження вантажу з моменту прийняття його до перевезення до видачі вантажоодержувачу. Повністю відшкодувати експедитору усі збитки, що виникли внаслідок втрати чи пошкодження ватажу та/або внаслідок безпідставної відмови перевізника від прийняття вантажу до перевезення та/або внаслідок прострочення доставки вантажу п. 3.3.9;
- у разі переривання або припинення перевезення (доставки) вантажів з незалежних від перевізника обставин, повідомити про це експедитора і одержати від нього відповідне розпорядження щодо вантажу, в т.ч. у випадку втрати та/або пошкодження вантажу п. 3.3.10;
- при необхідності забезпечити наявність СМR - страхування вантажу у перевізника п. 3.3.12;
- контролювати місця стоянок водіїв, які виникають у наслідок обов`язкового відстію автомобілів по показникам тахометрів вантажівок. п. 3.3.15;
- приймати всі можливі заходи безпеки, необхідні для збереження вантажів, які заявлені до перевезення. п. 3.3.16.
Згідно з розділом 6 договору перевезення (відповідальність сторін):
- за невиконання та/або неналежне виконання своїх зобов`язань за цим договором винна сторона зобов`язана відшкодувати іншій стороні заподіяні таким невиконанням та/або неналежним виконанням збитки п. 6.2;
- Перевізник несе повну матеріальну відповідальність за збереження вантажу з моменту прийняття його до перевезення до моменту передачі вантажу вантажоодержувачу, вказаному в CMR. У разі пошкодження, втрати або повної загибелі вантажу перевізник несе відповідальність в сумі пошкодженого вантажу по цінах, вказаних в Інвойсі, що супроводжує вантаж, а так само - вартість його митного очищення і інших витрат згідно Конвенції про договір міжнародного перевезеш« вантажів (КДМВ ООН, Женева 1956 p.) та сплачує експедитору усі збитки, що виникли у Експедитора внаслідок пошкодження, втрати або повної загибелі вантажу. Термін, позовної давності по стягненню збитків внаслідок пошкодження, втрати або повної загибелі вантажу становить три роки п. 6.10;
- у разі пошкодження вантажу при його транспортуванні, пошкоджений вантаж надається вантажоодержувачу. Якщо вантаж був пошкоджений в момент транспортування, Перевізник повинен відшкодувати всі завданні цим пошкодженням збитки та вартості вантажу протягом 10 (десяти) календарних днів від дня направлення вимоги (претензії). Перевізник у будь-якому випадку позбавлений права вимагати повернення йому пошкодженого вантажу. п. 6.12;
- датою від якої починає перебіг строку позовної давності чи строк пред`явлення претензії Перевізнику, вважається дата отримання претензії експедитором від одержувача/замовника вантажу, з якім укладено договір Експедитора. п. 6.13;
- сторони домовились, що при пошкодженні вантажу відшкодовується не сума, на яку зменшилося вартість товару згідно рахунку - фактури (invoice), а ринкова вартість самого товару який пошкоджено. Пошкодженням в даному випадку вважаться навіть втрата товарного виду. п. 6.14;
- Перевізник особисто несе відповідальність за свої дії та дії третіх осіб, які залучаються ним до виконання цього договору, як за свої власні у розмірі та на умовах, передбачених чинним законодавством та міжнародними договорами (конвенціями) в т.ч. за втрату та/або пошкодження вантажу п. 6.16.
Судом встановлено, що п. 3 транспортної заявки № 8542 від 16.09.2024 на перевезення вантажу визначено, що:
- Перевізник несе повну матеріальну відповідальність за збереження вантажу з моменту прийняття його до перевезення до моменту передачі вантажу вантажоодержувачу, вказаному в CMR. У разі пошкодження, втрати або повної загибелі вантажу перевізник несе відповідальність в сумі пошкодженого вантажу по цінах, вказаних в Інвойсі, що супроводжує вантаж, а так само - вартість його митного очищення і інших витрат згідно конвенції про договір міжнародного перевезення вантажів (КДМВ ООН, Женева 1956 p.);
- умови доставки вантажу «по нормативу» - з розрахунком 500 км. доба.
В порядку виконання зазначеної заявки, 18 вересня 2024 року перевізником було забезпечено подачу транспортного засобу: автомобіль НОМЕР_1 / НОМЕР_3 .
Факт отримання вантажу відповідачем підтверджується Міжнародною товарно-транспортною накладною (CMR 446294-2 від 18.09.2024), згідно з якою відповідач 18.09.2025 завантажився на автомобіль НОМЕР_1 / НОМЕР_3 вантажем: (Solar Module), вагою 20855,005 KGS, у кількості 17 палет, відповідно до рахунку (Інвойсу): ISCE24036 від 02.07.2024, специфікації № 1 та пакувального листа.
26 вересня 2024 року представник отримувача товару проставив відповідну відмітку на CMR 446294-2 від 18.09.2024.
В Рахунку (Інвойсі) ISCE24036 від 02.07.2024, специфікації № 1 та пакувальному листі, які є невід`ємною частиною CMR, і з якими ознайомився відповідач (в т.ч. водій), зазначено: Найменування товару: Solar panels, 580W LP-580MD; Кількість: 629 одиниць; Ціна за одиницю: 68,3 доларів США.
Крім того, відповідно до договору перевезення відповідач надав позивачу рахунок на оплату № 46 від 26.09.2024.
В той же час, як видно із матеріалів справи у процесі здійснення перевезення, 24.09.2024 року о 09:00 год. на а/д Київ-Одеса, 455 км. сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої з автомобілем відповідача DAF FT XF НОМЕР_1 / НОМЕР_3 , яким керував водій ОСОБА_1 , відбулося зіткнення, і був пошкоджений/знищений вантаж, який на той час перебував в автомобілі - сонячні панелі, що перевозилися відповідачем згідно з Договором перевезення.
26 вересня 2024 року вказаний вантаж було доставлено транспортним засобом д.н.з. НОМЕР_1 / НОМЕР_4 , AC9631HO, НОМЕР_5 , який належить ФОП Тимощук І.І. на склад за адресою: м. Одеса, вул. Моторна, 8Б, що підтверджується дефектним актом №01 від 26.09.2024 та міжнародною товарно-транспортною накладною № 446294-2.
26 вересня 2024 року за участю представників ТОВ «ГРІНПІС» та фізичною особою - підприємцем Тимощук І.І. було складено дефектний акт №01 від 26.09.2024, де зазначено, що під час приймання товару, який був доставлений, виявлено наступні дефекти:
- сонячна панель Solar panel, 580W LP-580MD, в кількості 53 шт. - повністю знищено;
- сонячна панель Solar panel, 580W LP-580MD, в кількості 15 шт. - пошкоджено.
З огляду на це, 27.09.2024 на замовлення ТОВ «Ламан Шипінг», в присутності представника відповідача (Тимощука Владислава Сергійовича) Чорноморським підприємством Одеської регіональної ТПП складено Експертний висновок № ВЕ-8/136, відповідно до якого встановлено, що з переліку наявних сонячних панелей, які перевозилися Відповідачем (629 од.), було пошкоджено 68 сонячних панелей різного ступеня та характеру.
08 жовтня 2024 року ТОВ «Ламан Шипінг» було виставлено позивачу претензію №446294 про відшкодування збитку в сумі 206 741,70 грн, що становить вартість пошкоджених 68 од. сонячних панелей.
Отримавши цю претензію, позивач надіслав на адресу відповідача аналогічну претензію від 08.10.2024 № 1-08, в якій вимагав сплатити на користь позивача вартість матеріальної шкоди (збитків). (відповідно до п. 6.10, 6.14 договору перевезення та п. 3 Транспортної заявки № 8542 від 16.09.2024).
Вартість однієї одиниці сонячної панелі, як це передбачено договором перевезення, встановлено в розмірі 68,30 доларів США. Відповідно, за пошкоджені 68 од. ТОВ «Ламан Шипінг» вимагав від позивача сплатити 206 741,70 грн, з яких: 191 441,70 грн (еквівалент 4 644,4 доларів США (68,30*68 од.)) і 15 300,00 грн вартість огляду, оформлення експертного висновку.
Претензія позивача залишилася невиконаною зі сторони відповідача. ФОП Тимощук І.І. надіслала позивачу відповідь на претензію в якій повідомила, що на момент звернення з претензією ТОВ «РВ ДАФ+», як експедитор, не відшкодувало завдану шкоду замовнику - ТОВ «Ламан Шипінг» та також вказано про те, що 10.12.2024 постановою Біляївського районного суду Одеської області, ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, тобто в діях перевізника відсутня вина у заподіянні шкоді, тому відмовила у задоволенні претензії.
Залишаючись зобов`язаним перед ТОВ «Ламан Шипінг», Товариство з обмеженою відповідальністю «РВ ДАФ +» здійснило відшкодування пошкодженого товару та суму збитків в розмірі 206 741,70 грн для ТОВ «Ламан Шипінг», що підтверджується платіжною інструкцією №14010 від 20.08.2025.
Після цього позивач звернувся до суду із даним позовом про стягнення збитків у розмірі 206 741,70 грн із відповідача (перевізника). Позивач доводить, що з моменту прийняття відповідачем майна до перевезення, саме він як перевізник несе повну відповідальність за втрату, нестачу та пошкодження прийнятого до перевезення вантажу. Крім того, він також зобов`язаний доставити вантаж чи багаж у пункт призначення і видати його уповноваженій особі. На переконання позивача оскільки відповідачем не було забезпечено належне виконання умов укладеного між ним та позивачем договору перевезення та рухоме майно вантажоодержувачу доставлено з пошкодженням, не у відповідності до умов договору перевезення, тому саме відповідач має відшкодувати позивачу вартість втраченого вантажу та витрат на огляд, експертну оцінку в сумі 206 741,70 грн (ціна позову).
Водночас як убачається із матеріалів справи, 10.12.2024 Біляївським районним судом Одеської області винесено постанову у справі № 496/6436/24 (провадження № 3/496/4031/24), в якій зазначено: « ОСОБА_2 24.09.2024 о 09:00 год. на а/д Київ-Одеса, 455 км., керуючи а/т DAF д.н.з. НОМЕР_6 із напівпричепом Benalu д.н.з. НОМЕР_7 не врахував дорожньої обстановки, не вибрав безпечної дистанції, внаслідок чого здійснив зіткнення з а/т DAF д.н.з. НОМЕР_1 із напівпричепом Krone д.н.з. НОМЕР_3 , який був припаркований. Після наїзду продовжив рух та скоїв наїзд на металево - бар`єрне огородження та фонарно-опорне освітлення на АЗС SOCAR. Своїми діями гр. ОСОБА_2 порушив вимоги п. 13.1 Правил дорожнього руху за яке настає відповідальність за ст. 124 КУпАП. Транспортні засоби отримали механічні пошкодження».
Вказаною постановою Біляївського районного суду Одеської області від 10 грудня 2024 року у справі № 496/6436/24 (провадження № 3/496/4031/24) підтверджується, що 24.09.2024 року на а/ д Київ-Одеса, 455 км. сталася дорожньо-транспортна пригода, за участю автомобіля перевізника (відповідача) DAF FT XF НОМЕР_1 / НОМЕР_3 , який здійснював перевезення вказаного вантажу та був припаркований.
Даною постановою Біляївського районного суду Одеської області визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП ОСОБА_2 та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 850 грн.
Саме внаслідок вказаного ДТП було частково пошкоджено та знищено вантаж, який перевозився відповідачем відповідно до договору від 16.09.2024 та транспортної заявки на перевезення вантажу № 8542 від 16.09.2024 та міжнародною товарно-транспортною накладною № 446294-2.
Надаючи правову кваліфікацію відносинам, що склалися апеляційний господарський суд зазначає наступне.
Згідно положень статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
За змістом статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Згідно зі статтею 626 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).
В силу вимог ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно зі статтями 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно статті 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі.
За змістом частини другої статті 908 ЦК України, перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.
Статтею 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» передбачено, що міжнародні перевезення пасажирів і вантажів - перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом з перетином державного кордону.
Відповідно до ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Законом України Про дію міжнародних договорів на території України встановлено, що укладені і належним чином ратифіковані Україною міжнародні договори становлять невід`ємну частину національного законодавства України і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.
За змістом ч. 1-2 ст. 3 ГПК України, судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором України встановлено інші правила судочинства, ніж ті, що передбачені цим Кодексом, іншими законами України, застосовуються правила міжнародного договору.
Пунктом 10.1 Договору перевезення визначено, що відносини між сторонами, що не врегульовані положеннями (умовами) цього Договору, регулюються нормами Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Законом України «Про транспортно-експедиторську діяльність», Конвенцією про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів (КДМВ ООН, Женева 1956 р.), Митної конвенції МДП, Конвенції про перевезення небезпечних вантажів (ADR), Європейської угоди про режим праці і відпочинку водіїв (ESTR), а також вимоги міжурядових угод про міжнародні автомобільні перевезення, Правилами перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні та іншими нормативно-правовими актами України та міжнародними договорами.
Оскільки спір між позивачем та відповідачем виник з договору міжнародного перевезення вантажу автомобільним транспортом, враховуючи, що перевезення здійснювалось за міжнародним сполученням Гданськ (Польща) - м. Одеса (Україна), тому на спірні правовідносини сторін також поширюються положення Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, підписана в Женеві 19 травня 1956 року (далі - Конвенція).
Законом України "Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів" закріплено, що Україна приєдналася до зазначеної Конвенції. Конвенція набрала чинності для України 17 травня 2007 року.
Відповідно до статей 1, 2 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19.05.1956 вона застосовується до будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною країною, незважаючи на місце проживання і громадянство сторін. Для цілей цієї Конвенції "транспортний засіб" означає автомобілі, автопоїзди, причепи і напівпричепи як це визначено в статті 4 Конвенції про дорожній рух від 19.09.1949.
З врахуванням статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України "Про міжнародні договори України", статті 3 Господарського процесуального кодексу України до спірних правовідносин застосовуються положення Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, які мають пріоритет над правилами, передбаченими законодавством України.
Стаття 4 Конвенції передбачає, що договір перевезення підтверджується складанням вантажної накладної, зокрема, наданою сторонами СМR, якою підтверджується прийняття вантажу до перевезення. Відсутність, неправильність чи утрата вантажної накладної не впливають на існування та чинність договору перевезення, до якого й у цьому випадку застосовуються положення цієї Конвенції.
Статтею 9 Конвенції встановлено, що вантажна накладна є первинним доказом укладання договору перевезення, умов цього договору і прийняття вантажу перевізником.
З урахуванням норм чинного законодавства, факт надання послуги експедитора при перевезенні підтверджується транспортними документами, які відображають шлях прямування вантажу від пункту його відправлення до пункту його призначення.
Судом встановлено, що відповідачем було прийнято вантаж до перевезення, що підтверджується СМR накладною.
Основні умови здійснення транспортно-експедиційного обслуговування зовнішньоторговельних і транзитних вантажів визначено у Законі України "Про транспортно-експедиторську діяльність".
Згідно з ч. 3 ст. 8 Закону України Про транспортно-експедиторську діяльність експедитори за дорученням клієнтів забезпечують оптимальне транспортне обслуговування, а також організовують перевезення вантажів різними видами транспорту територією України та іноземних держав відповідно до договорів (контрактів), згідно з якими сторони мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо або у виключній формі цим та іншими законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України Про транспортно-експедиторську діяльність, за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу.
Статтею 920 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).
Відповідно до статті 924 ЦК України перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало. Перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.
Згідно зі ст. 314 ГК України перевізник несе відповідальність за втрату, нестачу та пошкодження прийнятого до перевезення вантажу, якщо не доведе, що втрата, нестача або пошкодження сталися не з його вини. У транспортних кодексах чи статутах можуть бути передбачені випадки, коли доведення вини перевізника у втраті, нестачі або пошкодженні вантажу покладається на одержувача або відправника. За шкоду, заподіяну при перевезенні вантажу, перевізник відповідає: у разі втрати або нестачі вантажу - в розмірі вартості вантажу, який втрачено або якого не вистачає; у разі пошкодження вантажу - в розмірі суми, на яку зменшилася його вартість; у разі втрати вантажу, зданого до перевезення з оголошенням його цінності, - у розмірі оголошеної цінності, якщо не буде доведено, що вона є нижчою від дійсної вартості вантажу.
Отже, ст. ст. 924 ЦК України та 314 ГК України визначено, що, зокрема, за втрату вантажу перевізник несе відповідальність у розмірі вартості вантажу, у разі пошкодження вантажу - в розмірі суми, на яку зменшилася його вартість, якщо не доведе, що це сталося не з його вини, або внаслідок обставин, яким останній не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало.
За змістом наведених норм обсяг відповідальності перевізника за договором перевезення може бути погоджений сторонами у відповідному договорі і не повинен суперечити положенням чинного законодавства.
Згідно з правовою позицією, наведеною у постанові Верховного Суду від 17.05.2018 у справі № 907/603/17, норма статті 924 Цивільного кодексу України передбачає принцип винності в разі відповідальності перевізника за втрату, нестачу, псування й ушкодження вантажу, який є загальним для всіх видів транспорту. Перевізник несе відповідальність за нестачу, втрату, псування й ушкодження вантажу лише у випадках, коли він винен у несхоронності вантажу. При цьому обов`язок доведення своєї невинуватості лежить на ньому.
Отже, відповідальність перевізника побудована за принципом вини і діє, як правило, презумпція вини зобов`язаної сторони.
Перевізник несе відповідальність, якщо не доведе, що втрата, псування й ушкодження вантажу відбулися внаслідок обставин, яким він не міг запобігти чи усунення яких від нього не залежало, зокрема, внаслідок вини перевізника чи відправника вантажу; особливих природних властивостей перевезеного вантажу; недоліків тари й пакування, яких не можна було встановити шляхом зовнішнього огляду при прийманні вантажу до перевезення й інших обставин, передбачених законом.
Перевізник несе відповідальність щодо забезпечення схоронності вантажу чи багажу в період здійснення перевезення. Крім того, він також зобов`язаний доставити вантаж чи багаж у пункт призначення і видати його уповноваженій особі.
Невиконання цього обов`язку тягне відповідальність перевізника, який звільняється від відповідальності тільки у випадках, коли незбереження вантажу стало наслідком обставин, що характеризуються одночасно двома ознаками:
1) усунення цих обставин не залежало від перевізника. Це формулювання слід тлумачити в такий спосіб, що перевізник звільняється від відповідальності за незбереження вантажу, якщо відповідно до законодавства та договору перевезення він не несе обов`язку усунення зазначених обставин;
2) перевізник не міг запобігти цим обставинам.
Отже, перевізник звільняється від відповідальності за незбереження вантажу у випадках, коли причиною його незбереження була непереборна сила або обставини, які не залежали від нього.
За змістом статті 17 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів (Женева, 19.05.1956, Закон України «Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів», надалі в тексті - Конвенція) перевізник несе відповідальність за повну чи часткову втрату вантажу або за його ушкодження, що сталися з моменту прийняття вантажу для перевезення і до його доставки, а також за будь-яку затримку доставки.
Однак, перевізник звільняється від відповідальності, якщо втрата вантажу, його ушкодження чи затримка його доставки стались внаслідок дій або недогляду позивача, внаслідок інструкцій позивача, не викликаних діями або недоглядом з боку перевізника, внаслідок дефекту вантажу чи внаслідок обставин, уникнути яких перевізник не міг і наслідки яких він не міг відвернути (відповідно до ч.2 ст. 17 Конвенції).
Верховний Суд у постанові від 05 жовтня 2021 року у справі № 907/746/17 зазначив, що враховуючи приписи статей 17, 18 Конвенції у співвідношенні із статтями 22, 611, 623, глави 64 (Перевезення) ЦК України, статтями 224, 225, глави 32 (Правове регулювання перевезення вантажів) Господарського кодексу України, уже надавав висновок про те, що для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; збитків; причинного зв`язку та вини. При цьому, Верховний Суд погодився із висновками судів попередніх інстанцій про те, що вина перевізника за втрату, нестачу, псування та ушкодження вантажу презюмується та не підлягає доведенню замовником.
У зазначеній вище постанові Верховний Суд акцентував увагу на тому, що з аналізу Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, глави 32 Господарського кодексу України та глави 64 ЦК України вбачається, що перевізник зобов`язаний доставити вантаж чи багаж у пункт призначення і видати його уповноваженій особі. Невиконання цього обов`язку тягне відповідальність перевізника. Перевізник несе відповідальність щодо забезпечення схоронності вантажу чи багажу в період здійснення перевезення.
Перевізник звільняється від відповідальності тільки у випадках, коли незбереження вантажу стало наслідком обставин, що характеризуються одночасно двома ознаками: усунення цих обставин не залежало від перевізника; перевізник не міг запобігти цим обставинам (внаслідок дій або недогляду відправника вантажу, особливих природних властивостей перевезеного вантажу, внаслідок інструкцій замовника перевезення, дефекту вантажу, недоліків тари й пакування, яких не можна було встановити шляхом зовнішнього огляду при прийманні вантажу до перевезення чи внаслідок обставин, уникнути яких перевізник не міг і наслідки яких він не міг відвернути, й інших обставин, передбачених законом).
Разом з тим, п.6.16. договору визначено, що перевізник особисто несе відповідальність за свої дії та дії третіх осіб, які залучаються ним до виконання цього договору, як за свої власні у розмірі та на умовах, передбачених чинним законодавством та міжнародними договорами (конвенціями) в т.ч. за втрату та/або пошкодження вантажу.
Отже, виходячи зі змісту п.3 Транспортної заявки № 8542 від 16.09.2024 та п.6.16. договору, перевізник, тобто відповідач, не несе відповідальності за пошкодження, втрати або повної загибелі вантажу внаслідок дій третіх осіб, які не залучалися ним до виконання перевезення.
За таких обставин, відповідач несе відповідальність за втрату та/або пошкодження вантажу на умовах, передбачених чинним законодавством та міжнародними договорами (конвенціями), тобто за наявності складу правопорушення.
Відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільної відповідальності, відповідно до статті 623 ЦК України.
Згідно з ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.
Як убачається із матеріалів справи, позивач просить стягнути з відповідача збитки, заподіяні пошкодженням товару, який був наданий для перевезення.
Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.
За змістом статей 224, 225 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.
Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.
Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, необхідною умовою є наявність усіх чотирьох загальних умов відповідальності, а саме: протиправна поведінка; збитки; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданими збитками; вина. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільна відповідальність не настає.
Підставою для відшкодування збитків відповідно до пункту 1 статті 611 ЦК та статті 224 ГК України є порушення зобов`язання.
Протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці - діях або бездіяльності). Під збитками розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) при зменшенні немайнового блага тощо. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяними збитками виражається в тому, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки. Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.
При цьому саме на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками.
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів погоджується із місцевим господарським судом про відсутність всіх складових, які є необхідними для відшкодування збитків позивачу, зважаючи на таке.
Доводи скаржника, як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції про те, що відповідач не довів необхідність зупинки транспортного засобу на відстій, є безпідставними та спростовуються вимогами законодавства.
Так, слід зазначити, що обов`язковість періодів відпочинку водія прямо встановлена Європейською угодою щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення (ЄУТР), яка є обов`язковою для застосування під час міжнародного перевезення.
Згідно з положенням (поправка № 6) Європейської Угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, що виробляють міжнародні автомобільні перевезення, та Положенням про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 07.06.2010 № 340, після керування протягом 4 годин 30 хвилин водій повинен зробити перерву для відпочинку та харчування тривалістю не менше 45 хвилин. Щоденний (міжзмінний) відпочинок водія вантажного автомобіля не може здійснюватися водієм у кабіні вантажного автомобіля, крім випадків, коли у вантажному автомобілі є спальне місце для відпочинку водія.
Наведене вище, свідчить про те, що водій не має права знаходитися в автомобілі постійно, а зобов`язаний дотримуватись норм відпочинку. Тому неможливо фізично забезпечити постійне перебування водія в автомобілі саме через нормативне обмеження часу перебування за кермом.
Як убачається із матеріалів справи на момент дорожньо-транспортної пригоди, автомобіль перевізника (відповідача) DAF FT XF НОМЕР_1 / НОМЕР_3 , який здійснював перевезення вказаного вантажу був припаркований.
Перевезення вантажу здійснювалось водієм ОСОБА_1 , що підтверджується схемою ДТП, в якій вказано водія перевізника - ОСОБА_1 , а також постановою Біляївського районного суду Одеської області від 10.12.2024 у справі №496/6436/24 (провадження № 3/496/4031/24), в якій вказано прізвище ОСОБА_1 , який надавав пояснення.
Таким чином, колегія суддів погоджується із місцевим господарським судом, що водій відповідача мав право перебувати припаркованим і відпочивати, що дозволено йому відповідно до законодавства України та міжнародних правил щодо робочого часу і відпочинку водіїв транспортних засобів, а також вимог безпеки руху під час міжнародних автомобільних перевезень.
Із відеозапису, наявного в матеріалах справи, вбачається, що автомобіль відповідача був припаркований у спеціально відведеній зоні для відстою вантажних транспортних засобів, що відповідає вимогам безпеки та нормам відпочинку водіїв. Протилежного позивачем не доведено.
При цьому, слід звернути увагу, що в матеріалах справи відсутні докази того, що працівниками поліції під час оформлення матеріалів вказаної дорожньо-транспортної пригоди, виявлені порушення Правил дорожнього руху зі сторони водія автомобіля перевізника (відповідача) DAF FT XF НОМЕР_1 / НОМЕР_3 - ОСОБА_1 .
За таких обставин, колегія суддів зазначає, що пошкодження вантажу сталось внаслідок обставин, які перевізник не міг уникнути чи передбачити та виходячи зі змісту п.3 Транспортної заявки №8542 від 16.09.2024 перевізник, тобто відповідач не несе відповідальності за пошкодження, втрати або повної загибелі вантажу внаслідок дій третіх осіб, які не залучалися ним до виконання перевезення.
Таким чином слід вказати, що невиконання відповідачем зобов`язання по доставці неушкодженого вантажу у місце призначення відбулося виключно з підстави дорожньо-транспортної пригоди, тобто унаслідок обставини, яка не залежала від відповідача і перебувала поза межами його цивільно-правової відповідальності.
Так, постановою Біляївського районного суду Одеської області від 10.12.2024, ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення за наслідками ДТП.
За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що часткове пошкодження та знищення вантажу, сталось не з вини перевізника чи його водія, а внаслідок протиправних дій третьої особи, зокрема гр. ОСОБА_2 , який керуючи транспортним засобом DAF д.н.з. НОМЕР_6 із напівпричепом Benalu д.н.з. НОМЕР_7 , не врахував дорожньої обстановки, не вибрав безпечної дистанції, внаслідок чого здійснив зіткнення з а/т DAF д.н.з. НОМЕР_1 із напівпричепом Krone д.н.з. НОМЕР_3 , який був припаркований.
В діях відповідача відсутня протиправна поведінка, як наслідок відсутній причинний зв`язок зі збитками потерпілої сторони.
Постанова Біляївського районного суду Одеської області від 10 грудня 2024 року, якою встановлено винуватця дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок протиправних дії якого, було частково пошкоджено та знищено вантаж, є належним та допустимим доказом, яким перевізник спростовує «презумпцію заподіювача шкоди».
Відтак відповідачем, як перевізником вантажу, доведено, що пошкодження вантажу викликано обставинами, які звільняють перевізника від відповідальності, а тому колегія суддів погоджується із місцевим господарським судом, що вимоги позивача про стягнення збитків в розмірі 206 741,70 грн, що спричинені пошкодженням вантажу під час міжнародного автомобільного перевезення, є безпідставними та такими що не підлягають до задоволення.
Також колегія суддів зауважує, що невиконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань по доставці вантажу у місце призначення, відбулось виключно з підстави ДТП, у якій винна інша особа - гр. ОСОБА_2 . Водій відповідача не здійснював рух під час ДТП, автомобіль був припаркований. Тобто невиконання зобов`язання відбулось з підстави, яка від відповідача ніяким чином не залежить та знаходиться поза межами його цивільно-правової відповідальності. Наведене вище, спростовує доводи скаржника про протилежне.
Доводи скаржника про те, що відповідач не застрахував свою відповідальність або вантаж, і з цієї причини повинен нести відповідальність за наслідки ДТП, не беруться колегією суддів до уваги, оскільки як вбачається з транспортної заявки № 8542 від 16.09.2024, такий обов`язок на відповідача не покладено. Крім того, відсутність страхування сама по собі не створює вини перевізника, оскільки відповідальність перевізника визначається фактом порушення ним своїх обов`язків та причинно-наслідковим зв`язком між його поведінкою і збитками. Позивач не довів, що відповідач порушив будь-які правила перевезення або заходи щодо збереження вантажу. Разом з тим, пошкодження вантажу виникло виключно внаслідок дій третьої особи - водія іншого транспортного засобу, вина якого встановлена постановою Біляївського районного суду від 10.12.2024. Це є обставина, яку відповідач не міг ні передбачити, ні відвернути. Така подія відповідно до умов транспортної заявки та норм ЦК України звільняє перевізника від відповідальності, незалежно від наявності чи відсутності страхування. Таким чином, позивач фактично намагається підмінити обов`язок доведення вини перевізника посиланням на відсутність страхування, що не відповідає ні закону, ні змісту договірних відносин.
Також, слід вказати, що позивач перерахував на користь ТОВ «Ламан Шипінг» суму в розмірі 206 741,70 грн, тобто відшкодував шкоду. Відповідно до ч.1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Отже, позивач має право на зворотню вимогу саме до винної особи, а не до відповідача.
Крім цього, колегія суддів зазначає, що посилання позивача на правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11.06.2019 у справі № 907/603/17 та від 27.10.2020 у справі № 903/846/19, то наведена судова практика не є релевантною до обставин даної справи.
Так, у справі № 907/603/17 встановлено, що під час прийняття вантажу з транспортного засобу замовником в Україні виявлено, що транспортний засіб, яким доставлений вантаж, не відповідає умовам транспортування продуктів харчування, а саме: тент та підлога транспортного засобу мають дірки, а частина вантажу (борошно) зіпсована та не придатна до подальшого використання».
У справі №903/846/19, дорожньо-транспортна пригода сталась з вини водія перевізника, який не впорався з керуванням, в результаті чого здійснив з`їзд в кювет, внаслідок чого автомобіль отримав механічні пошкодження та було пошкоджено вантаж.
Натомість у даній справі, часткове пошкодження та знищення вантажу, сталось не з вини перевізника чи його водія, а внаслідок ДТП, протиправних дій третьої особи, зокрема гр. ОСОБА_2 , який керуючи транспортним засобом DAF д.н.з. НОМЕР_6 із напівпричепом Benalu д.н.з. НОМЕР_7 , не врахував дорожньої обстановки, не вибрав безпечної дистанції, внаслідок чого здійснив зіткнення з а/т DAF д.н.з. НОМЕР_1 із напівпричепом Krone д.н.з. НОМЕР_3 , який був припаркований.
За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів погоджується із місцевим господарським судом про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з фізичної особи підприємця Тимощук Інни Іванівни на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «РВ ДАФ+» збитків в розмірі 206741,70 грн, що спричинені пошкодженням вантажу під час міжнародного автомобільного перевезення.
Також в оскарженому рішенні було здійснено розподіл витрат на професійну правничу допомогу адвоката.
Відповідач просив стягнути з позивача 20 000 грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу адвоката.
За приписами ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
У відповідності до ч. 2 ст. 126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Згідно з ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
За змістом частин 1, 3 ст. 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
Як вбачається із матеріалів справи, у відзиві зазначено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які Фізична особа-підприємець Тимощук Інна Іванівна понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, яка складається із витрат на оплату професійної правової (правничої) допомоги у розмірі 20 000,00 грн та просив стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати у розмірі 20 000,00 грн.
Розглянувши вимогу відповідача про стягнення з позивача 20 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу адвоката, колегія суддів вказує таке.
Згідно ч.4 ст.129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частин 1, 2 статті 126 ГПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до частини 4 статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до частини 5 статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Також, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04).
Отже, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою та необхідною, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи.
Крім того, витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано сукупність доказів: договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
Враховуючи викладене, необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.
Така правова позиція викладена у додаткових постановах Верховного Суду від 22.03.2018 у справі №910/9111/17 та від 11.12.2018 у справі №910/2170/18.
Так, 09 жовтня 2025 року між адвокатом Ольховським Миколою Вікторовичем, який діє на підставі Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 616 (видане на підставі рішення Волинської обласної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 01.02.2012 р. № 6/194), (далі - адвокат), з однієї сторони, та фізичною особою-підприємцем Тимощук Інною Іванівною (далі - клієнт, з другої сторони, укладено даний договір № 35/10 про надання правничої допомоги.
Згідно з п. 1.1. даного договору Адвокат надає професійну правничу допомогу Клієнту з підготовки відзиву, заперечень, заяв, клопотань, процесуальних документів, представництва інтересів Клієнта в Господарському суді Рівненської області у справі №918/891/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «РВ ДАФ +» до Фізичної особи підприємця Тимощук Інни Іванівни про стягнення 206 741,70 грн збитків, а Клієнт зобов`язується оплати вартість (гонорар) наданих Адвокатом послуг на умовах та в порядку передбаченому даним Договором.
Сторонами визначено обсяг прав та обов`язків.
Згідно з п. 3.1. Договору вартість послуг (гонорар) заданим Договором є фіксованим та становить 20 000 грн, які Клієнт зобов`язується сплатити Адвокату протягом 10 днів з моменту підписання Сторонами даного Договору на підставі рахунку наданого Адвокатом. Розмір гонорару не залежить від досягнення Адвокатом позитивного результату, якого бажає Клієнт.
Договір діє з моменту його підписання Сторонами до моменту виконання Сторонами своїх зобов`язань.
Відповідач оплатив для адвоката Ольховського Миколи Вікторовича 20 000 грн 00 коп. за виконану останнім роботу з надання правничої допомоги у справі № 918/891/25, що підтверджується: платіжною інструкцією № 580 від 09.10.2025 (призначення платежу - оплата за надання правової допомоги згідно договору № 35/10 від 09.10.2025, без ПДВ).
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону № 5076-VI).
Відповідно до ст. 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Частинами першою та другою статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (пункт 131 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22)).
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).
Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу (пункти 133-134 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року №922/1964/21 (провадження № 12-14гс22)).
У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо (пункт 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22)).
Суд зазначає, що при фіксованому розмірі гонорару адвоката, ні детальний опис робіт, ні акт виконаних робіт (наданих послуг) що містить перелік послуг, які надані адвокатом не вимагається.
При погодженому між адвокатом (адвокатським бюро / об`єднанням) та клієнтом фіксованому розмірі гонорару останній обчислюється без прив`язки до витрат часу адвоката на надання кожної окремої послуги, що виключає необхідність відображення інформації про понесені адвокатом витрати часу по кожному з видів робіт (наданих послуг) в детальному описі робіт (наданих послуг) чи іншому документі, що містить такий детальний опис. Фіксований розмір гонорару не залежить від витраченого адвокатом (адвокатським бюро / об`єднанням) часу на надання правничої допомоги клієнту.
Процесуальним законом від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконання робіт та їх вартості, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права, а достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, навіть без обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії (правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 16.05.2019 у справі №823/2638/18 та від 09.07.2019 у справі №923/726/18).
У постанові ВС від 13 лютого 2024 року у справі №910/12155/22 зазначені висновки про те, що визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Це означає, що у разі настання визначених умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.
Згідно з ч. ч. 4, 5 ст. 126 ГПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того чи була їх сума обґрунтованою.
Разом з тим, Верховний Суд у складі суддів Палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів, корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду у постанові від 15.06.2022 у справі №905/671/19 зазначив, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 ст.129 ГПК, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правничу допомогу.
В матеріалах справи відсутні письмові заперечення позивача проти стягнення заявленої суми витрат на оплату послуг адвоката відповідача в розмірі 20 000 грн 00 коп. В той же час у судовому засіданні 13.11.2025 представник позивача заперечив проти заявленої суми 20 000 грн 00 коп, вказавши що така є завищеною.
З приводу вказаного колегія суддів зазначає, що у суді першої інстанції інтереси позивача представляв адвокат Ольховський Микола Вікторович, який діяв на підставі довіреності на справу № 918/891/25 від 13.10.2025, сформованій у підсистемі Електронний Суд ЄСІТС та ордеру на надання правничої допомоги серії АС № 1159794 від 09.10.2025, виданому на підставі Договору № 35/10 про надання правничої допомоги від 09.10.2025.
Відповідачем надано усю сукупність документів, якими стверджується, що адвокатом Ольховським Миколою Вікторовичем була надана правова правнича допомога у справі № 918/891/25. Адвокатом було здійснено підготовку та подання відзиву, заперечень на відповідь на відзив, що підтверджує фактичне надання професійної правничої допомоги у межах цього судового провадження.
Крім цього, адвокат був присутній у режимі ВКЗ у судових засіданнях 28.10.2025, 06.11.2025 та 13.11.2025 у справі.
Отже, адвокатом підтверджено розмір наданої правової допомоги клієнту (відповідачу) на суму 20 000 грн 00 коп.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.
Втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень ч.4 ст.126 ГПК можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам, в іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду при розгляді справи №910/13071/19.
Колегія суддів зауважує, що спір у даній справі є майновим, що виник у зв`язку із тим, що відбулося ДТП під час якого пошкодився товар, перевезення якого здійснювалося відповідачем. Вина відповідача у ДТП відсутня. Позивачем було заявлено до стягнення збитки. Справа розглядалася у спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін у зв`язку із малозначністю.
Проаналізувавши докази надані представником відповідача, складність справи, суд апеляційної інстанції вважає, що характер та обсяг виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) відповідає критерію розумності та співмірності витрат з наданими послугами, заявником підтверджено правовий статус адвоката, наявність доказів фактичного перерахування йому коштів на підставі договору, апеляційний суд погоджується із місцевим господарським судом, що витрати заявлені Фізичною особою-підприємцем Тимощук Інною Іванівною на правову допомогу в сумі 20 000 грн є обґрунтованими.
Доводи скаржника про неспівмірність заявлених до стягнення 20 000 грн витрат на професійну правничу допомогу є декларативними та не підтверджені жодними належними і допустимими доказами. Позивач не навів конкретних аргументів щодо невідповідності заявленої суми критеріям, визначеним ч. 4 ст. 126 ГПК України, не подав детальних розрахунків чи порівняльних даних, що свідчили б про завищеність витрат, а також не довів, у чому саме полягає їхня неспівмірність із складністю справи, обсягом виконаних адвокатом робіт чи значенням спору.
Таким чином, колегія суддів зазначає, що оскільки у задоволенні позовних вимог по даній справі відмовлено, то суд першої інстанції правомірно поклав 20 000 грн 00 коп. витрат відповідача на професійну (правничу) допомогу адвоката - на позивача.
За наведеного, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження, ґрунтуються на його власній оцінці та спростовуються наведеними та встановленими судом обставинами справи.
Отже, колегія суддів вважає, що рішення Господарського суду Рівненської області від 18.11.2025 у даній справі прийняте з повним з`ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи, дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування.
На підставі ст.129 ГПК України судовий збір за подання апеляційної скарги залишається за апелянтом.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “РВ ДАФ +” на рішення господарського суду Рівненської області від 18.11.25р. у справі № 918/891/25 залишити без задоволення.
2. Рішення господарського суду Рівненської області від 18.11.25р. у справі № 918/891/25 залишити без змін.
3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст. 287 ГПК України.
4. Справу №918/891/25 повернути до Господарського суду Рівненської області.

Головуючий суддя Миханюк М.В. 

Суддя   Саврій В.А. 

Суддя   Крейбух О.Г.