09.02.26
22-ц/812/79/26
Єдиний унікальний номер судової справи 484/3875/25
Номер провадження 22-ц/812/74/26
22-ц/812/79/26
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.

Постанова
Іменем України

09 лютого 2026 року      місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Коломієць В.В., Тищук Н.О.,

з секретарем судового засідання Коростієнко Н.С.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційними скаргами  ОСОБА_1  та Товариства з обмеженою відповідальністю «Південь Агро Інвест» рішення, яке ухвалено Первомайським міськрайонним судом Миколаївської області 26 вересня 2025 року, під головуванням судді Коваленко Н.А., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Південь Агро Інвест» про розірвання договору оренди земельної ділянки та стягнення орендної плати,

УСТАНОВИЛА:

У липні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Південь Агро Інвест» (далі – ТОВ «Південь Агро Інвест») про розірвання договору оренди земельної ділянки та стягнення заборгованості з орендної плати.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом від 15 грудня 2023 року є власником земельних ділянок з кадастровими номерами 4825486300:07:000:0353 (площа 4.8979 га), 4825486300:01:000:0715 (площа 0.7656 га), 4825486300:05:000:0447 (площа 0.1177 га), 4825486300:01:000:1454 (площа 0.0125 га), які розташовані в межах території Синюхино-Брідської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
За життя, ОСОБА_2 уклала з Приватним сільськогосподарським підприємством «ім. Т.Г. Шевченка» (далі – ПСП «ім. Т.Г. Шевченка») договір оренди землі від 24 листопада 2008 року, зареєстрований у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі по Синюхинобрідській сільській раді 07 вересня 2009 року №040902200155, за умовами якого передала зазначені земельні ділянки загальною площею 5.8 га у користування вищевказаному підприємству.
В подальшому, між ОСОБА_2 та ПСП «ім. Т.Г. Шевченка» були укладенні додаткові угоди до договору оренди землі, який зареєстрований 07 вересня 2009 року за №040902200155.
05 серпня 2019 року між  ОСОБА_2 , ПСП «ім. Т.Г. Шевченка» та ТОВ «Південь Агро Інвест» укладено додаткову угоду до договору оренди землі №040902200155 від 07 вересня 2009 року, за умовами якої зі згоди орендодавця орендар ПСП «ім. Т.Г. Шевченка» передав, а новий орендар ТОВ «Південь Агро Інвест» прийняв на себе права та обов`язки сторони (орендаря) передбачені договором оренди землі. 
Також вказаною додатковою угодою сторони домовились викласти договір оренди землі в новій редакції. 
Зокрема, сторони домовились, що розмір орендної плати становить 15.15% нормативної грошової оцінки земельних ділянок, яка підлягає сплаті не пізніше 01 вересня поточного року в загальному розмірі 27 402 грн. 12 коп. Відповідно до умов договору із зазначеної суми орендарем утримуються податки, а тому сума, яка повинна бути виплачена орендарю складає 22 058 грн. 71 коп.
Крім того, додатковою угодою передбачено, що у разі невнесення орендної плати у передбачені угодою строки, справляється пеня у розмірі 0.1% від несплаченої суми за кожний день прострочення. 
Між тим, орендарем ТОВ «Південь Агро Інвест» в порушення умов договору орендна плата за 2022 рік не виплачена, чим грубо порушуються умови договору. При цьому прострочення суми боргу становить понад 181 день.
Також, відповідач орендну плату за 2023 рік сплатив лише 27 травня 2024 року, тобто прострочення становить 181 день.
Орендна плата за 2024 рік була нарахована 07 жовтня 2024 року, тобто прострочення становить 36 днів.
Крім того, ТОВ «Південь Агро Інвест» повинно було виплати орендну плату за 2022-2024 роки з урахуванням індексації. Сума невиплаченої індексації складає 11 965 грн. 75 коп.
Позивач протягом 2022-2023 років неодноразово засобами телефонного зв`язку зверталась до ТОВ «Південь Агро Інвест» з питань виплати орендної оплати, проте жодного разу на її дзвінки відповідачем не було надано відповіді.
Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просила:
розірвати договір оренди землі №040902200155 від 07 вересня 2009 року, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Південь Агро Інвест» (ПСП «ім. Т.Г. Шевченка») щодо земельних ділянок з кадастровими номерами: 4825486300:07:000:0353, 4825486300:01:000:0715, 4825486300:05:000:0447, 4825486300:01:000:1454, зареєстровані у Державному реєстрі іншого речового права за №21218459, №21219448, №21219762, №2122 0157 від 26 червня 2017 року;
стягнути на її користь з ТОВ «Південь Агро Інвест» заборгованість по орендній платі в розмірі 22 058 грн. 71 коп., пеню в розмірі 10 905 грн. 20 коп., індексацію в розмірі 11 965 грн. 75 коп., що загалом становить борг в сумі 44 929 грн. 66 коп.
Також позивач просила стягнути на її користь з ТОВ «Південь Агро Інвест» судові витрати по справі.
Представник відповідача ТОВ «Південь Агро Інвест» надав до міськрайонного суду письмові пояснення, в яких просив у задоволенні позову відмовити. 
Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 вересня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ТОВ «Південь Агро Інвест» на користь ОСОБА_1 заборгованість по орендній платі в розмірі 22 058 грн. 71 коп., пеню в розмірі 4 959 грн. 40 коп., індексацію в розмірі 11 965 грн. 75 коп., що загалом становить борг на суму 38 983 грн. 86 коп.
Відмовлено у задоволенні позовних вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «Південь Агро Інвест» про розірвання договору оренди землі №040902200155 від 07 вересня 2009 року, укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «Південь Агро Інвест» (ПСП ім. Т.Г.Шевченка) щодо земельних ділянок з кадастровими номерами 4825486300:07:000:0353, 4825486300:01:000:0715, 4825486300:05:000::0447, 4825486300:01:000:1454.
Стягнуто з ТОВ «Південь Агро Інвест» на користь  ОСОБА_1  судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 050 грн. 96 коп.
Судове рішення мотивовано тим, що як вбачається із матеріалів справи та змісту укладеної додаткової угоди до договору оренди землі, відповідач в порушення п.п.4.1,4.5 договору та статті 25 Закону України «Про оренду землі» не виплатив узгоджений договірний розмір орендної плати за 2022 рік у розмірі 22 058 грн. 71 коп.
Також, право вимагати у відповідача виплат орендної плати виникло у позивача з моменту отримання свідоцтва про право на спадщину, тобто з 20 грудня 2023 року. Починаючи з цього дня позивач мав обов`язок у відповідності до ст.148-1 ЗК України повідомити відповідача про набуття свого права власності на земельну ділянку, однак доказів виконання цього обов`язку позивач до суду не надав.
З урахуванням викладеного відповідач був позбавлений можливості сплатити позивачу орендну плату за 2023-2024 роки у строк передбачений договором.
Оскільки, відповідач сплатив орендну плату за 2023 рік 27 травня 2024 року, а за 2024 рік – 07 жовтня 2024 року, то пеня за прострочення сплати орендної плати за 2023-2024 роки не підлягає до стягнення, оскільки відсутнє порушення строків її виплати, тому що позивач вчасно не повідомила відповідача про зміну власника земельної ділянки. Пеню необхідно стягнути за невиплачену орендну плату за 2022 рік, яка складала 0.01% за кожний день прострочення, а всього на суму 4 959 грн. 40 коп.
При цьому, часткова несплата відповідачем складової орендної плати у виді її індексації за 2023-2024 роки, та не сплата орендної плати за 2022 рік не призвела до істотного порушення умов укладеного між сторонами договору, а систематична недоплата частини орендної плати у виді її індексації не є підставою для констатації систематичної повної несплати орендної плати за вищезазначений період, а тому суд не вбачав підстав для розірвання договору оренди землі №040902200155 від 07 вересня 2009 року.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 , посилаючись на порушення міськрайонним судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення міськрайонного суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що відповідач був позбавлений можливості сплатити орендну плату за 2023-2024 роки у строки, передбачені договором, оскільки позивач неодноразово зверталась до ТОВ «Південь Агро Інвест», як через місяць після смерті первісного орендодавця, так і після отримання нею свідоцтва про спадщину на земельні ділянки, із заявами про виплату їй орендної плати.
При цьому, вбачається систематичне порушення ТОВ «Південь Агро Інвест» невиплати орендної плати, що є істотним порушенням умов договору, а тому міськрайонний суд безпідставно відмовив позивачу у задоволенні позовної вимоги про розірвання договору оренди. 
В апеляційній скарзі ТОВ «Південь Агро Інвест», посилаючись на порушення міськрайонним судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення міськрайонного суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені позову відмовити в повному обсязі. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не визнав виплату ТОВ «Південь Агро Інвест» орендну плату за 2022 рік, вказавши в оскаржуваному рішенні, що доказ сплати оренди за 2022 рік, наданий відповідачем – платіжну інструкцію про виплату орендної плати за 2022 рік від 19 травня 2023 року №3181, яка скріплена печаткою банку, був повністю спростований позивачем, шляхом надання на підтвердження відсутності сплати виписки про рух коштів за період з 01 січня 2022 року по 31 грудня 2022 та за період 01 січня 2023 року по 31 грудня 2023 рік. 
Разом з цим, суд першої інстанції не дослідив походження банківської виписки, яка надававсь стороною позивача на підтвердження факту не отримання стороною орендодавця орендної плати, не залучив у якості третьої особи ОСОБА_3 , як власника банківського рахунку на який за обліковими даними ТОВ «Південь Агро Інвест» здійснювалась виплата орендної плати, як з власної ініціативи, так і з ініціативи сторони відповідача. 
Суд першої інстанції позбавив можливості сторону відповідача, надати докази у спростування тверджень сторони позивача, стосовно виписки АТ «ПриватБанк» по надходженням онуки ОСОБА_2 – ОСОБА_3 , з якої не вбачається, що за період з 01 січня 2023 року по 31 лютого 2023 року від ТОВ «Південь Агро Інвест» надходили кошти. 
В судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином.
Згідно з ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а апеляційна скарга ТОВ «Південь Агро Інвест» підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до положень ч.ч.1,2,3,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Судове рішення в оскаржуваній частині таким вимогам відповідає не в повному обсязі.
Так, за змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).
З матеріалів справи убачається, що 24 листопада 2008 року між ОСОБА_2 та ПСП «ім. Т.Г. Шевченка» було укладено договір оренди землі, загальною площею 5.8 га, який зареєстрований у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі по Синюхинобрідській сільській раді 07 вересня 2009 року за реєстр. №040902200155.
Відповідно до умов договору ОСОБА_2 передала вищезазначені земельні ділянки в строкове платне користування ПСП «ім. Т.Г. Шевченка» на 5 років. 
В подальшому, між ОСОБА_2 та ПСП «ім. Т.Г. Шевченка» були укладенні додаткові угоди до договору оренди землі, який зареєстрований 07 вересня 2009 року за №040902200155.
05 серпня 2019 року між ОСОБА_2 , ПСП «ім. Т.Г. Шевченка» та ТОВ «Південь Агро Інвест» укладено додаткову угоду до договору оренди землі №040902200155 від 70 вересня 2009 року, за умовами якої зі згоди орендодавця орендар ПСП «ім. Т.Г. Шевченка» передав, а новий орендар ТОВ «Південь Агро Інвест» прийняв на себе права та обов`язки сторони (орендаря) передбачені договором оренди землі (а.с.8-9).
Пунктами 2.1-2.3 вказаної додаткової угоди визначено, що в оренду передаються земельні ділянки: площею 4.8979 га, кадастровий номер 4825486300:07:000:0353, площею 0.7656 га, кадастровий номер 4825486300:01:000:0715, площею 0.1177 га, кадастровий номер 4825486300:05:000:0447, площею 0.0125 га, кадастровий номер 4825486300:01:000:1454.
Пунктами 3.1,3.2 цієї угоди передбачено, що її укладено строком до 30 листопада 2026 року, та після закінчення строку дії договору орендар має переважне право поновити його на новий строк. 
Сторонами узгоджено, що у п.п.4.1,4.2 угоди визначено, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі в розмірі 15.15% нормативної грошової оцінки земельних ділянок, що складає 23 165 грн. 31 коп., 3 621 грн. 01 коп., 556 грн. 68 коп. та 59 грн. 12 коп. (разом складає 27 402 грн. 12 коп.), та із цієї суми орендарем, як податковим агентом, утримуються податки (збори), передбачені чинним законодавством України.

Відповідно до п.4.4 договору обчислення розміру орендної плати за земельні ділянки приватної власності здійснюються з урахуванням індексації на рік виплати/нарахування (в залежності від того, яка з подій сталася раніше), при цьому коефіцієнт індексації для орендної плати застосовується станом на 01 січня року виплати/нарахування. 
Пунктом 4.5 угоди визначено, що орендна плата вноситься орендарем не пізніше 01 вересня поточного року. Орендар перераховує грошові кошти орендної плати на банківський розрахунковий рахунок орендодавця та/або виплачує через касу орендаря та/або здійснює виплату засобами поштового зв`язку через місцеві відділення УДППЗ «Укрпошта» шляхом надсилання на адресу орендодавця поштових переказів або в іншій формі, погодженій сторонами. Орендна плата може бути перерахована орендодавцю як орендарем, так і за його дорученням третьою особою, що буде належним виконанням умов даного договору.
Згідно з п.4.6 угоди розмір орендної плати переглядається один раз на 7 років у разі: зміни умов господарювання, передбачених договором; зміни розмірів земельного податку, підвищення цін і тарифів, зміни коефіцієнтів індексації, визначених законодавством; погіршення стану орендної земельної ділянки не з вини орендаря, що підтверджено документами; в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до п.4.7 угоди, у разі невнесення орендної плати у строки, визначені договором, справляється пеня у розмірі 0.1% від несплаченої суми за кожний день прострочення.
Пунктом 9.4 угоди, окрім іншого, встановлено, що орендар зобов`язаний вчасно сплачувати всі належні орендні платежі.
За п.12.5 додаткової угоди перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи, а також реорганізація юридичної особи – орендаря, не є підставою для зміни умов або розірвання договору. 
З наявних у справі документів, встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 орендодавець ОСОБА_2 померла.
ОСОБА_1 є спадкоємцем за законом майна ОСОБА_4 , та 15 грудня 2023 року отримала чотири свідоцтва про право на спадщину на вищевказані земельні ділянки. 
Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України (далі – ЗК України), Цивільним кодексом України (далі – ЦК України), Законом України «Про оренду землі» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), а також іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди земельної ділянки.
Відповідно до вимог ст.124 ЗК України передача землі в оренду здійснюється на підставі цивільно-правової угоди.
Згідно зі ст.93 ЗК України право оренди земельної ділянки – це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької діяльності.
За ч.3 ст.792 ЦК України та ч.8 ст.93 ЗК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.
Таким спеціальним законом, що регулює орендні земельні відносини та підлягає застосуванню до спірних правовідносин є Закон України «Про оренду землі» від 06 жовтня 1998 року (з наступними змінами та доповненнями, далі - Закон України).
Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально (ч.1 ст.14 Закону України, в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин).
Згідно зі ст.13 Закону України за договором оренди землі орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. 
Відповідно до ст.15 Закону України орендна плата, її розмір, форма платежу, строк і порядок виплати є істотними умовами договору оренди землі.
Статтями 24,25 вищеназваного Закону України передбачені права та обов`язки орендодавця та орендаря, зокрема, останній зобов`язаний своєчасно вносити орендну плату в розмірі та строки обумовлені договором.
За правилами ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Договір може бути розірваний або змінений за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладанні договору.
Так, однією з найпоширеніших підстав розірвання договору оренди земельної ділянки є заборгованість з орендної плати. За змістом ст.ст.1,13 Закону України «Про оренду землі» основною метою договору оренди земельної ділянки та одним із визначальних прав орендодавця є своєчасне отримання останнім орендної плати в установленому розмірі. Разом з тим, доводи про наявність заборгованості з орендної плати мають підтверджуватись належними доказами.
Відповідно до ст.32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених ст.ст.24 і 25 цього Закону України та умовами договору, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.
Підставою для припинення права користування земельною ділянкою відповідно до п.«д» ч.1 ст.141 ЗК України є систематична несплата орендної плати.
Отже, відповідно до вказаних норм матеріального права договір оренди землі може бути розірваний за умов систематичної несплати орендної плати.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 березня 2019 року у справі №183/262/17 (касаційне провадження №61-41932сво18) дійшов висновку, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична (два та більше випадки) несплата орендної плати.
Згідно із ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Отже, аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що вказані положення закону, які регулюють спірні відносини, вимагають систематичної (два та більше випадки) несплати орендної плати, передбаченої договором, як підстави для розірвання договору оренди. Разове порушення умов договору оренди у цій частині не вважається систематичним і не може бути підставою для його розірвання, але ж повторне порушення вже може свідчити про систематичність.
Отже, за змістом ст.141 ЗК України та ст.32 Закону України «Про оренду землі» підставою розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати, а не разове порушення умов договору у цій частині.
Згідно зі ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Стаття 611 ЦК України передбачає різні правові наслідки порушення зобов`язання, до яких належать, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків і моральної шкоди.
Застосування такого правового наслідку, як розірвання договору судом, саме з підстави істотності допущеного порушення договору, визначеної через іншу оціночну категорію - значну міру позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору, - відповідає загальним засадам цивільного законодавства, до яких за п.6 ч.1 ст.3 ЦК України належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.
Схожі висновки викладені у постанові Великої Плати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі №912/1385/17, провадження №12-201гс18, та постанові Верховного Суду від 28 червня 2022 року у справі №551/542/20, провадження №61-16493св21.
За ч.ч.1,34 ст. 148-1 ЗК України до особи, яка набула право власності на земельну ділянку, що перебуває у користуванні іншої особи, з моменту переходу права власності на земельну ділянку переходять права та обов`язки попереднього власника земельної ділянки за чинними договорами оренди, суперфіцію, емфітевзису, земельного сервітуту щодо такої земельної ділянки. 
Особа, яка набула право власності на земельну ділянку, протягом одного місяця з дня набуття права власності на неї зобов`язана повідомити про це її користувачів із зазначенням:
кадастрового номера (за наявності), місця розташування та площі земельної ділянки;
найменування (для юридичних осіб), прізвища, ім`я, по батькові (для фізичних осіб) нового власника;
місця проживання (знаходження) нового власника, його поштової адреси;
платіжних реквізитів (у разі, якщо законом або договором передбачена плата за користування земельною ділянкою у грошовій формі).
Повідомлення надсилається користувачу земельної ділянки рекомендованим листом з повідомленням про вручення або вручається йому особисто під розписку.
Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Так, згідно з п.164.2.5 ст.164 Податкового Кодексу України (далі – ПК України) до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід від надання майна в лізинг, оренду або суборенду (строкове володіння та/або користування), визначений у порядку, встановленому п.170.1 ст.170 цього Кодексу.
У відповідності до положень п.170.1.1 ст.170 ПК України податковим агентом платника податку - орендодавця щодо його доходу від надання в оренду (емфітевзис) земельної ділянки сільськогосподарського призначення, земельної частки (паю), майнового паю є орендар.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено міськрайонним судом з інформації Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру випливає, що значення коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель за 2022 рік становить 1.0, за 2023 рік становить 1.051 та за 2024 рік становить 1.12.
За такого, розмір орендної плати у 2022 році становив 22 058 грн. 71 коп. (27 402 грн. 12 коп. – 5 343 грн. 41 коп. податку і збору), розмір орендної плати у 2023 році, з урахуванням коефіцієнту індексації 1.051, становить 23 183 грн. 70 коп. (28 799 грн. 63 коп. – 5 615 грн. 93 коп. податку і збору), розмір орендної плати у 2024 році з урахуванням коефіцієнту індексації 1.12, становить 24 705 грн. 75 коп. (30 690 грн. 37 коп. – 5 984 грн. 62 коп. податку і збору).
Згідно з випискою по особовому рахунку позивача вбачається, що відповідачем 27 травня 2024 року здійснено виплату позивачу орендної плати по договору оренди землі за 2023 рік у розмірі 22 058 грн. 71 коп., та 07 жовтня 2024 року за 2024 рік у загальному розмірі 22 058 грн. 72 коп. (а.с.23,24). 
Таким чином несплачена відповідачем індексація за 2023 рік становила 1 124 грн. 99 коп. (23 183.70 – 22 058.71), а за 2024 рік становила 2 647 грн. 03 коп. (24 705.76 – 22 058.72). 
При вирішенні справи судом першої інстанції також встановлено невнесення орендарем орендної плати за 2022 рік за умовами додаткової угоди до договорів, тобто наявність підстав для стягнення з відповідача пені у відповідності до п.4.7 додаткової угоди.
Так, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (ч.1 ст.611 ЦК України).
Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності (ч.1 ст.546 ЦК України).
В силу ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Як встановлено після відрахування податків та обов`язкових платежів розмір орендної плати за 2022 рік становить 22 058 грн. 71 коп., за 2023 рік –23 183 грн. 70 коп. та за 2024 рік – 24 705 грн. 75 коп. 
За умовами договору орендодавець має право на отримання пені за затримку у виплаті орендної плати в розмірі 0.1% від несплаченої суми за кожен день прострочення (п.4.7 додаткової угоди). 
З урахуванням наданих доказів та в межах пред`явлених вимог за договором оренди, пеня підлягає обрахуванню за наступний період: за 2022 рік за 181 днів (як просила позивач) та становить 3 992 грн. 63 коп. (22 058.71 х 0.1% х 181). 
З урахуванням зазначеного, ТОВ «Південь Агро Інвест» повинно було сплатити позивачу за 2022 рік орендну плату та пеню в загальному розмірі 26 051 грн. 34 коп. (22 058.71 + 3 992.63).
Оскільки суд першої інстанції помилково при визначенні розміру пені застосував розмір пені 0.01 % замість 0.1% від несплаченої суми за кожний день прострочення та невірно визначив індексацію за 2023 рік та за 2024 рік, то судове рішення в частині стягнення заборгованості за договором оренди слід змінити. 
Щодо вимог про розірвання договору оренди землі, то колегія суддів виходить з наступного.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 листопада 2024 року у справі №918/391/23 вказала, що «під систематичністю під час вирішення приватноправових спорів розуміються два та більше випадки несплати орендної плати, визначеної умовами укладеного між сторонами договору. Натомість разове порушення такої умови договору не вважається систематичним і не може бути підставою для його розірвання. Тож підставою розірвання договору оренди землі згідно з пунктом «д» частини першої статті 141 ЗК України є саме систематична, тобто неодноразова (два та більше випадків), повна несплата орендної плати. Самий лише факт систематичного порушення договорів оренди землі у виді повної несплати орендної плати є підставою для розірвання таких договорів, незважаючи на те, чи надалі була повністю сплачена зазначена заборгованість. Погашення орендарем заборгованості з орендної плати не має правового значення для вирішення позовних вимог про розірвання договору оренди як на підставі частини другої статті 651 ЦК України (у разі часткової несплати (недоплати) орендної плати та істотності такого порушення), так і на підставі пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України (у разі систематичної (два та більше випадки) повної несплати орендної плати)». 
Як встановлено за умовами узгодженого сторонами договору оренди орендар зобов`язаний виплачувати орендну плату до 01 вересня поточного року.
Як встановлено вище апеляційним судом, орендна плата за 2022 рік орендарем не була виплачена у строки, які визначені умовами договору, але за 2023 роки та 2024 роки не встановлено вини орендаря у невиплаті орендної плати за умовами договору.
За такого, такі порушення на думку колегії суддів, не утворюють системність порушень умов договору та не дають підстави для розірвання договору оренди землі, що вірно констатував і суд першої інстанції. 
Стосовно надання позивачем листів про зміну орендодавця та реквізитів для виплати орендної плати від 02 грудня 2022 року, 03 травня 2023 року, 23 грудня 2023 року, 18 серпня 2024 року, які були адресовані ТОВ «Південь Агро Інвест», на стадії апеляційного перегляду справи, то колегія судів виходить з наступного.
За змістом ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно зі ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково – зазначити правові аргументи на його спростування – це процесуальний обов`язок суду.
За змістом ст.6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.
Згідно з ч.ч.1-3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. 
У ч.ч.1-4 ст.83 ЦПК України зазначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
У постанові Верховного Суду від 19 квітня 2023 року у справі №335/4991/16-ц (провадження №61-11981св22) зазначено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Тлумачення п.6 ч.2 ст.356, ч.ч.1-3 ст.367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, наприклад, якщо новий доказ з`явився після розгляду справи судом першої інстанції або раніше був недоступний заявнику. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.
Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги ч.1 ст.44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і про відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні по суті спору. 
Окрім того, під час подання учасником справи доказів, які не були подані до суду першої інстанції, такий учасник справи повинен письмово обґрунтувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також надати відповідні докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає. Такі висновки викладено у постанові Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 918/237/20.
ЦПК України пов`язує вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів з одночасним виконанням таких критеріїв: «винятковість випадку» та «причини, що об`єктивно не залежать від особи». При цьому тягар доведення зазначених обставин покладений на учасника справи, який звертається з відповідним клопотанням (заявою) про долучення доказів (постанова Верховного Суду від 01 липня 2021 року у справі № 46/603). 
Верховний Суд сформулював усталений правовий висновок про те, що єдиний винятковий випадок, коли можливе прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від нього, тягар доведення яких покладений на учасника справи (постанови Верховного Суду від 26 лютого 2019 року у справі № 913/632/17, від 06 лютого 2019 року у справі № 916/3130/17, від 19 жовтня 2021 року у справі №903/533/21, від 10квітня 2024 року у справі №638/6852/18).
Під час перегляду справи, колегією суддів не було встановлено існування об`єктивних перешкод, що позбавили позивача можливості надати вищевказані докази до суду першої інстанції. При цьому, позивачем не надано доказів про неможливість подання цих документів до суду першої інстанції, як цього вимагає ЦПК України, тому колегія суддів не приймає їх до уваги, при перегляді судового рішення.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Згідно з ч.ч.1,13 ст.141 ЦПК України судовий збірпокладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Так, ціна позову у дані справі становила 89 047 грн. 08 коп., що складається з 44 117 грн. 42 коп. (за вимогу майнового характеру про розірвання договору оренди), та 44 929 грн. 66 коп. (вимогу майнового характеру про стягнення орендної плати, пені та індексації).
Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково в частині стягнення заборгованості, що становить 33.49% від ціни позову, а тому з ТОВ «Південь Агро Інвест» на користь позивача слід стягнути 405 грн. 63 коп. судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції.
ТОВ «Південь Агро Інвест» оскаржувало рішення в частині задоволених позовних вимог, а тому розмір оскаржуваних позовних вимог майнового характеру становив 38 983 грн. 86 коп. (за задоволену вимогу майнового характеру про стягнення заборгованості по орендні, пені та індексації).
Апеляційну скаргу ТОВ «Південь Агро Інвест» задоволено частково в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за договором оренди, що становить 23.50% від оскаржуваної суми позовних вимог, а тому з ОСОБА_1 на користь відповідача за перегляд справи в суді апеляційної інстанції слід стягнути 341 грн. 56 коп.
Керуючись ст.ст.367,374,375,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Південь Агро Інвест» – задовольнити частково.
Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 вересня 2025 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення орендної плати та пені за 2022 рік, індексації за 2023-2024 роки та стягнення загального розміру боргу – змінити, виклавши резолютивну частину в наступній редакції.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Південь Агро Інвест» (код ЄДРПОУ 41107067) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), заборгованість за договором оренди за 2022 рік в розмірі 22 058 (двадцять дві тисячі п`ятдесят вісім) грн. 71 коп., пеню в розмірі 3 992 (три тисячі дев`ятсот дев`яносто дві) грн. 63 коп., індексацію за 2023-2024 роки в загальному розмірі 3 772 (три тисячі сімсот сімдесят дві) грн. 02 коп., а всього – 29 823 (двадцять дев`ять тисяч вісімсот двадцять три) грн. 36 коп.
Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 вересня 2025 року в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Південь Агро Інвест» (код ЄДРПОУ 41107067) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції змінити зменшивши розмір стягнення з 1 050 (одна тисяча п`ятдесят) грн. 96 коп. до 405 (чотириста п`ять) грн. 63 коп.
В іншій частині рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 вересня 2025 року – залишити без змін.
Стягнути з  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Південь Агро Інвест» (код ЄДРПОУ 41107067) судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної скарги в розмірі 341 (триста сорок одна) грн. 56 коп. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий       Т.В. Серебрякова 

Судді:        В.В. Коломієць

Н.О. Тищук

Повний текст судового рішення
складено 13 лютого 2026 року