ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2026 року	Львів	Справа № 300/5993/24 пров. № А/857/27160/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача: Гінди О.М.,
суддів: Мандзія О.П., Матковської З.М.,
розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21 травня 2025 року (головуючий суддя: Панікар І.В., місце ухвалення - м. Івано-Франківськ) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

встановив:

ОСОБА_1 , 02.08.2024, звернувся з позовом до суду, в якому просив:
- визнати протиправними дії відповідача щодо нарахування пенсії у розмірі лише 60% від суми нарахованої заробітної плати старшого помічника прокурора області та виплати пенсії з обмеженням граничного розміру на підставі довідок прокуратури Київської області № 21ф-391 від 03 листопада 2020 року, № 21ф-66 від 01 березня 2021року та № 21ф-113 від 19 липня 2022 року;
- скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо нарахування пенсії у розмірі 60% від суми нарахованої заробітної плати старшого помічника прокурора області та виплати пенсії з обмеженням граничного розміру;
- зобов`язати відповідача провести з 02 лютого 2024 року перерахунок та виплату призначеної ОСОБА_1 пенсії, виходячи з 90 відсотків від суми нарахованої заробітної плати старшого помічника прокурора області, зазначеної в довідках прокуратури Київської області № 21ф-391 від 03 листопада 2020 року, № 21ф-66 від 01 березня 2021року та № 21ф-113 від 19 липня 2022 року з урахуванням раніше проведених виплат без обмеження пенсії граничним (максимальним) розміром.
В обґрунтування позову позивач зазначає, що ОСОБА_1 пенсію за вислугу років призначено на підставі статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ у редакції Закону України від 12.07.2001 № 2663-ІІІ довічно у розмірі 90% від суми середньої місячної заробітної плати і без обмеження її максимального (граничного) розміру. Водночас, при черговому проведенні перерахунку пенсії відповідачем протиправно зменшено відсотковий розмір заробітної плати при нарахуванні пенсії з 90 % до 60 % та обмежено максимальний розмір пенсії. Позивач, 17.06.2024 звернувся з заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про перерахунок пенсії на підставі статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ у редакції Закону України від 12.07.2001 № 2663-ІІІ, долучивши оновлені довідки про розмір заробітної плати, що враховується для перерахунку пенсії. За результатами розгляду заяви позивачу надано лист від 22.07.2024, яким проінформовано про розмір пенсії до виплати. Позивач вказав, що встановлені Законом № 1697-VІІ обмеження не можуть бути застосовані до осіб, яким пенсію призначено до набрання чинності цим Законом, і з точки зору змісту тих змін, що вносились до законодавства, і з точки зору непорушності приписів Конституції України.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21 травня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Із цим рішенням суду першої інстанції не погодився позивач та оскаржив в апеляційному порядку. Вважає його таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить його скасувати та постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, апелянт покликається на аналогічні підстави викладені в позовній заяві.
Відповідачем відзиву на апеляційну скаргу не подано, що не перешкоджає розгляду справи по суті.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких мотивів.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду в Івано-Франківській області та отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» з 2008 року.
Позивач, 17.06.2024 звернувся із заявою щодо перерахунку пенсії, додав до свого звернення довідки про заробітну плату за № 21ф-66 від 01.03.2021 та за № 21ф-113 від 25.02.2016, що видані прокуратурою Київської області (а.с. 22-25).
Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, на підставі заяви позивача та наданих документів, листом від 22.07.2024 за № 6503-5136/Р-02/8-0900/24 повідомлено щодо розміру пенсії, який призначено ОСОБА_1 до виплати з 01.03.2024 (а.с.26).
Не погоджуючись із зазначеним рішенням, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що до правовідносин щодо визначення відсоткового значення розміру пенсії, право на перерахунок якої виникло у позивача після набранням чинності Законом № 1697-VII, повинні застосовуватись виключно норми цього Закону, зокрема частини другої статті 86, якими встановлено, що пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми місячної (чинної) заробітної плати працівників прокуратури, а не норма, що визначає розмір місячного (чинного) заробітку у відсотках, яка діяла на момент призначення його пенсії.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до статті 19 Конституція України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 46 Конституція України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі втрати працездатності, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. За приписами пункту 6 частини першої статті 92 Конституція України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року, який набрав чинності 15 липня 2015 року та яким, зокрема, врегульовано питання пенсійного забезпечення працівників прокуратури.
Відповідно до частини другої статті 86 зазначеного Закону пенсія працівникам прокуратури призначається у розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з яких сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Частиною п`ятнадцятою статті 86 Закон України «Про прокуратуру» встановлено, що максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень та інших доплат) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Разом із тим, обмеження максимального розміру пенсії було запроваджено також Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», статтею 2 якого передбачено, що максимальний розмір пенсії, призначеної відповідно до спеціальних законів, у тому числі Закону України «Про прокуратуру», не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Правова позиція щодо застосування зазначених норм висловлена Верховним Судом у постанові від 21.12.2021 у справі № 580/5962/20, якою відступлено від попередніх висновків та зазначено, що пункт 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 3668-VІ не скасовує обмеження максимального розміру пенсії, а встановлює особливий порядок його застосування до осіб, яким пенсія призначена до набрання чинності цим Законом, і розмір якої перевищував встановлений максимум.
Суд апеляційної інстанції також враховує, що рішенням від 13.12.2019 № 7-р(ІІ)/2019 Конституційний Суд України визнано неконституційним положення частини двадцятої статті 86 Закону № 1697-VII у редакції, якою визначення умов і порядку перерахунку пенсій працівникам прокуратури було віднесено до повноважень Кабінету Міністрів України.
У зв`язку з цим частина двадцята статті 86 Закон України «Про прокуратуру» підлягає застосуванню в первинній редакції, відповідно до якої призначені працівникам прокуратури пенсії підлягають перерахунку у зв`язку з підвищенням заробітної плати працівникам прокуратури — на рівні умов та складових заробітної плати відповідних категорій працівників, які проходять службу в органах прокуратури на момент виникнення права на перерахунок.
Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що позивач має право на перерахунок пенсії у разі підвищення грошового забезпечення відповідної категорії працівників прокуратури, однак із дотриманням встановленого законом обмеження щодо її максимального розміру — не більше десяти прожиткових мінімумів для осіб, які втратили працездатність.
Отже, право на перерахунок пенсії виникає у зв`язку з підвищенням складових заробітної плати працівників прокуратури, проте реалізація такого права здійснюється з урахуванням імперативних приписів законодавства щодо граничного розміру пенсійної виплати.
Позивач наполягає, що набуте ним право на отримання пенсії у розмірі 90 відсотків від суми місячної заробітної плати відповідно до статті 50-1 Закон України «Про прокуратуру» не може бути звужене, а тому при здійсненні перерахунку пенсії застосуванню підлягають норми закону, чинні на момент її призначення, оскільки перерахунок є лише переглядом розміру раніше призначеної пенсії.
Оцінюючи такі доводи, суд апеляційної інстанції виходить із наступного.
На час призначення позивачу пенсії (2008 рік) питання пенсійного забезпечення прокурорів і слідчих регулювалися статтею 50-1 Закон України «Про прокуратуру», відповідно до якої пенсія призначалася у розмірі 80 відсотків від суми місячної (чинної) заробітної плати з підвищенням на 2 відсотки за кожен повний рік роботи понад 10 років, але не більше 90 відсотків від суми місячного заробітку.
Водночас з 15.07.2015 набрав чинності Закон України «Про прокуратуру», яким запроваджено нове правове регулювання статусу прокурорів, у тому числі їх матеріального та пенсійного забезпечення. Частиною другою статті 86 цього Закону встановлено, що пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми місячної (чинної) заробітної плати.
Суд враховує правові висновки, викладені у рішенні від 26.03.2020 №6-р/2020 Конституційний Суд України, згідно з якими заробітна плата прокурорів як елемент організації та порядку діяльності прокуратури має визначатися виключно законом.
Таким чином, реалізуючи право на перерахунок пенсії після набрання чинності Законом № 1697-VII, позивач вступив у правовідносини, що регулюються саме цим Законом. При цьому стаття 50-1 Закону № 1789-XII втратила чинність, а Закон № 1697-VII не містить застережень щодо збереження під час перерахунку відсоткового розміру пенсії, визначеного попереднім законом.
Суд апеляційної інстанції виходить з того, що перерахунок пенсії у зв`язку з підвищенням заробітної плати працівників прокуратури є новою юридичною підставою для визначення її розміру, яка виникла після набрання чинності Законом № 1697-VII. Відтак до таких правовідносин підлягають застосуванню виключно норми чинного закону на момент виникнення права на перерахунок закону.
Аналогічний правовий висновок сформульований Верховним Судом у постанові від 21.12.2021 у справі № 580/5962/20, відповідно до якого до правовідносин щодо визначення відсоткового значення розміру пенсії, право на перерахунок якої виникло після набрання чинності Законом № 1697-VІІ, застосовуються положення частини другої статті 86 цього Закону, якими встановлено 60-відсотковий розмір пенсії від суми місячної (чинної) заробітної плати.
Застосування під час перерахунку пенсії положень статті 50-1 Закону № 1789-XII, які втратили чинність, призвело б до неоднакового підходу у визначенні відсоткового розміру пенсії для різних категорій прокурорів та поставило б осіб, яким пенсія перераховується після набрання чинності Законом № 1697-VII, у привілейоване становище порівняно з тими, кому пенсія призначається відповідно до цього Закону.
Такий підхід суперечив би принципу рівності перед законом, закріпленому у статті 24 Конституція України, а також принципу дії закону в часі.
Отже, розмір відсоткового значення пенсії під час її перерахунку має визначатися відповідно до частини другої статті 86 Закону № 1697-VII, тобто у розмірі 60 відсотків від суми місячної (чинної) заробітної плати працівників прокуратури.
З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги про необхідність здійснення перерахунку пенсії у розмірі 90 відсотків від суми місячної заробітної плати є безпідставними, а позовні вимоги у цій частині не підлягають задоволенню.
Щодо правомірності застосування при перерахунку пенсії обмеження її максимальним розміром — десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
За змістом статті 2 Закон України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» (набрав чинності 01.10.2011) максимальний розмір пенсії або щомісячного довічного грошового утримання, призначених (перерахованих), зокрема, відповідно до Закону України «Про прокуратуру», не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» зазначеного Закону передбачено, що обмеження максимальним розміром не поширюється на осіб, яким пенсію призначено до набрання ним чинності. Водночас для таких осіб установлено спеціальний порядок: у разі якщо розмір їх пенсії перевищує визначений максимум, її виплата здійснюється без індексації та без проведення інших перерахунків до моменту, коли розмір пенсії відповідатиме встановленому максимальному розміру.
Отже, наведені положення спрямовані не на скасування обмеження максимального розміру пенсії, а на врегулювання особливостей його застосування до осіб, яким пенсію призначено до набрання чинності Законом № 3668-VI, та в яких її розмір перевищував установлений максимум.
Надалі, у зв`язку з набранням чинності Закон України «Про прокуратуру», питання призначення та перерахунку пенсій працівникам прокуратури врегульовані статтею 86 цього Закону, абзацом шостим частини п`ятнадцятої якої встановлено, що максимальний розмір пенсії (з урахуванням усіх надбавок і доплат) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 21.12.2021 у справі № 580/5962/20, в якій Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду відступила від раніше сформованої позиції та зазначила, що пункт 2 розділу ІІ Закону № 3668-VI не скасовує обмеження максимального розміру пенсії, а встановлює особливий порядок його застосування до окремої категорії осіб.
З урахуванням вимог частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зобов`язаний враховувати висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
Матеріалами справи підтверджено, що внаслідок перерахунку пенсії позивача з 01.02.2021 розмір пенсії становив 55 903,25 грн, що перевищує встановлений законом максимальний розмір. Підстав для незастосування до спірних правовідносин обмеження, передбаченого частиною п`ятнадцятою статті 86 Закону № 1697-VII, судом не встановлено.
Посилання позивача на рішення судів першої та апеляційної інстанцій в інших справах не спростовують наведеного, оскільки відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України обов`язковими для врахування є саме правові висновки Верховного Суду. При цьому Верховний Суд і надалі дотримується правової позиції, викладеної у постанові від 21.12.2021 у справі № 580/5962/20.
Суд також враховує правові позиції Конституційного Суду України, зокрема викладені у рішенні від 26.12.2011 №20-рп/2011, згідно з якими соціально-економічні права не є абсолютними, а механізм їх реалізації може змінюватися державою з огляду на фінансово-економічні можливості та необхідність забезпечення балансу інтересів суспільства.
Практика Європейський суд з прав людини також свідчить про визнання за державами широкого поля розсуду у сфері соціальної політики. У рішеннях у справах «Valkov and Others v. Bulgaria» (заява №2033/04) та «Khoniakina v. Georgia» (заява №17767/08) Суд не констатував порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції у зв`язку із змінами чи обмеженнями соціальних виплат за умови їх законності, легітимної мети та пропорційності.
Обмеження максимального розміру пенсії працівникам прокуратури встановлене законом, переслідує легітимну мету регулювання політики соціального забезпечення та не покладає на позивача надмірного чи непропорційного тягаря. При цьому право позивача на пенсійне забезпечення не припинено, а розмір пенсії, навіть з урахуванням установленого обмеження, залишається суттєво вищим за середній розмір пенсії в Україні.
Таке обмеження не має дискримінаційного характеру, оскільки поширюється також на інші категорії осіб, яким пенсії призначаються відповідно до спеціальних законів.
За наведених обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про правомірність застосування до пенсії позивача обмеження її максимальним розміром — десятьма прожитковими мінімумами для осіб, які втратили працездатність, а також про обґрунтованість визначення її розміру у 60 відсотків від суми місячної заробітної плати відповідної категорії працівників прокуратури.
Доводи позивача не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи та спростовуються встановленими обставинами і наведеними правовими висновками.
Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1 не спростовує правильність доводів, яким мотивовано судове рішення, зводиться по суті до переоцінки проаналізованих судом доказів та не дає підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду без змін.
Згідно приписів ст. 139 КАС України підстав для стягнення судових витрат не має.
Керуючись ст. ст. 311, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21 травня 2025 року у справі № 300/5993/24 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	О. М. Гінда 	
судді	 	О. П. Мандзій 	
 	 	З. М. Матковська