Справа № 462/1085/25 Головуючий у 1 інстанції: Іванюк І.Д. 
Провадження № 22-ц/811/4139/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
21 квітня 2026 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
головуючого - судді Ніткевича А.В.
суддів - Бойко С.М., Копняк С.М.
секретаря Гаврилюк Я.Ю.
з участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача Сибаль О.Б.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 – адвоката Куцого Сергія Олександровича на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 04 листопада 2025 року в складі судді Іванюк І.Д. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом та встановлення порядку користування таким, -
встановив:

У лютому 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просив усунути йому перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом його вселення у таку квартиру, зобов`язати відповідача надати йому ключі від вхідних дверей у квартиру та не чинити перешкоди у користуванні такою, а також встановити порядок користування квартирою, виділивши йому та їх сину ОСОБА_3 у користування житлову кімнату, позначену на плані під № 4 площею 16,8 кв.м., а ОСОБА_2 житлову кімнату, позначену на плані під № 5 площею 11 кв.м., інші приміщення залишити у спільному користуванні. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 05.09.2024 за ним визнано право власності на 1/2 частину спірної квартири. Співвласницею іншої 1/2 частини квартири є його колишня дружина ОСОБА_2 . Окрім цього, у цій квартирі за місцем проживання зареєстрований його син ОСОБА_3 , який на даний час проживає за кордоном. Тривалий час його колишня дружина чинить йому перешкоди у користуванні вказаною квартирою, замкнула вхідні двері на замок, а ключі не передає. Він неодноразово звертався з даного приводу до працівників ВП № 1 ЛРУП № 2 ГУНП у Львівській області, востаннє 03.12.2024, однак такі звернення результатів не дали. Також, 07.11.2024 звертався до відповідачки із заявою про намір продати їй свою 1/2 частку квартири та пропонував викупити таку, однак відповіді на це звернення не отримав. Окрім того, просить встановити порядок користування вказаною квартирою з огляду на те, що поділ такої неможливий, так як одна із кімнат є прохідною, а також оскільки він та відповідачка розлучені, їх спільне проживання у одній кімнаті не доцільне, а тому просив визначити йому спільну кімнату із сином, оскільки вони є дорослими людьми однієї статі.
Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 04 листопада 2025 року позов задоволено. 
Усунуто перешкоди зі сторони ОСОБА_2 у користуванні ОСОБА_1 квартирою АДРЕСА_1 , шляхом його вселення у таку квартиру та зобов`язано ОСОБА_2 надати ОСОБА_1 ключі від вхідних дверей у дану квартиру.
Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .
Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 :
- у користування ОСОБА_1 та ОСОБА_3 виділити житлову кімнату, позначену на плані під № 4 площею 16,8 кв.м.,
- у користування ОСОБА_2 виділити житлову кімнату, позначену на плані під № 5 площею 11 кв.м.,
- коридор площею 4,8 кв.м., ванну площею 2,9 кв.м., кухню площею 6,1 кв.м., комірку площею 0,6 кв.м., комірку площею 1,6 кв.м., коридор площею1,8 кв.м. залишити в загальному користуванні.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3028,00 грн сплаченого судового збору.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 605, 60 грн сплаченого судового збору.
Рішення суду оскаржила відповідачка ОСОБА_2 , апеляційну скаргу в інтересах якої подав адвокат Куций С.О., вважає рішення незаконним, ухваленим без повного з`ясування обставин, що мають значення справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи. 
Апелянт зазначає, що ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, судом порушено принцип рівності, справедливості та розумності. 
Вказує, що судом в процесі розгляду справи встановлено, що позивач у вказаній квартирі не проживає, у власності має іншу квартиру, а відповідач ОСОБА_3 , який є сином сторін, теж не проживає у вказаній квартирі, оскільки перебуває за кордоном та письмово висловився щодо відсутності підстав для визначення порядку користування квартирою, проти позову заперечив. 
Зазначає, що ні відповідач, ні позивач не заперечують щодо проживання та користування усією квартирою їх спільним сином ОСОБА_3 , отже спір з цього приводу відсутній. 
Додає, що спір щодо встановлення порядку користування спільним майном є спором між співвласниками, які мають рівні права щодо користування належною їм власністю; інші особи, які мають право користуватись житловим приміщенням, не є суб`єктами спірних правовідносин і суд не вирішує питання про їх права та обов`язки; право членів сім`ї одного із співвласників на користування житлом є похідним від його права власності, а тому не можуть обмежувати прав іншого співвласника на користування квартирою. 
Окрім того, наголошує, що позивач просив про надання у користування житлову кімнату, яка є більшою за площею, в той час як відповідачці відійшла житлова кімната меншої площі, щоб потрапити в таку, необхідно пройти через виділену у користування позивачу кімнату, порушуючи встановлений рішенням суду порядок користування. 
Щодо усунення перешкод у користуванні житлом то зазначає, що намагалась надати позивачу ключі від квартири в присутності судді та інших учасників процесу, однак позивач відмовився отримати такі в добровільному порядку. Вказує, що намагалась вчиняти реальні дії, щоб довести, що жодних перешкод у доступі до приміщення вона позивачу не чинить, до квартири впускає. 
Просить скасувати рішення частково та ухвалити нове рішення у частині встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 , а саме: виділити їй у користування житлову кімнату, позначену на плані під №5, площею 11 кв.м.; у користування ОСОБА_2 виділити житлову кімнату, позначену на плані під №4, площею 16,8 кв.м.; коридор площею 4,8 кв.м., ванну площею 2,9 кв.м., кухню площею 6,1 кв.м., комірку площею 0,6 кв.м., комірку площею 1,6 кв.м., коридор площею 1,8 кв.м. залишити з загальному користуванні. Змінити рішення суду в частині усунення перешкод зі сторони ОСОБА_2 у користуванні ОСОБА_1 квартирою АДРЕСА_1 шляхом його вселення у таку квартиру та зобов`язати ОСОБА_2 надати ОСОБА_1 ключі від вхідних дверей у дану квартиру, визначивши строк та чіткий порядок надання таких ключів. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 – адвокат Сибаль О.Б. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін. При цьому категорично заперечує запропонований відповідачкою варіант користування квартирою. Зазначає, що звертаючись до суду з позовом, позовні вимоги були обґрунтовані тим, що сторони є розлучені та не перебувають у стосунках, їх спільне проживання в одній кімнаті з етичних міркувань є недоречним. Так само недоцільно визначити проживання в одній кімнаті відповідачки з сином, оскільки вони є різностатевими людьми. Вважає, що заявлений в позові варіант порядку користування житлом в цілому є справедливим, адже відповідачка отримає в користування окрему кімнату. Натомість, позивач користуватиметься іншою кімнатою разом зі своїм дорослим сином. 
Що стосується покликання апелянта на те, що син сторін ОСОБА_3 взагалі не повинен брати участі у визначенні порядку користування квартирою, то такі твердження є хибними, адже у вказаній квартирі зареєстроване його місце проживання. Тому він, як член сім`ї власників квартири, теж має право на користування житлом. Той факт, що син на даний час перебуває за кордоном, суті спору не змінює, адже він може у будь який момент повернутися і проживати за вказаною адресою. 
Щодо вимог апелянта про зміну рішення шляхом визначення строку та чіткого порядку надання позивачу ключів від квартири, то вказує, що дане питання стосується виконання судового рішення, і не може бути розглянуте на стадії перегляду судового рішення судом апеляційної інстанції. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_4 на заперечення доводів скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції за наявними в справі доказами, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково виходячи з такого.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами спору наявний спір щодо користування квартирою, а також те, що відповідачка чинить перешкоди позивачу у доступі до такої.
Встановивши, що запропонований позивачем варіант порядку користування квартирою враховує інтереси усіх осіб, які зареєстровані та проживають у квартирі, відповідає статті 50 ЖК України, за якою не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев`ять років, крім подружжя, забезпечує баланс законних інтересів співвласників та рівні умови здійснення ними своїх прав, а також із врахуванням того, що позивачкою не запропоновано і не доведено доцільності встановлення іншого варіанта користування спірною квартирою, суд дійшов висновку про задоволення позову. 
Розглядаючи даний спір та перевіряючи законність оскаржуваного рішення згідно вимог ЦПК України, колегія суддів враховує таке.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.
Судом встановлено, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 05.09.2024 у справі № 462/4145/24 задоволено позов ОСОБА_1 та в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнано за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 (а.с. 6-8). 
З витягу з Державного реєстру речових прав від 29.10.2024 року вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрував своє право власності на таку частину (а.с.9).
З технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_1 вбачається, що така квартира загальною площею 45,6 кв.м., житловою площею 27,8 кв.м., складається із 2–ох кімнат площею 16,8 кв.м. та 11.0 кв.м., коридора площею 4,8 кв.м., ванни площею 2,9 кв.м., кухні площею 6,1 кв.м., комірки площею 0,6 кв.м., комірки площею 1,6 кв.м., коридора площею1,8 кв.м. (а.с. 16-18).
З відповідей з Єдиного державного демографічного реєстру № 1125610 та № 1125634 від 18.02.2025 встановлено, що у квартирі за місцем проживання зареєстровані відповідачі ОСОБА_3 , 2001 р.н. та ОСОБА_2 , 1979 р.н. (а.с. 27, 28).
Згідно із повідомленням ОСОБА_1 від 07.11.2024, скерованого на адресу ОСОБА_2 про намір продати свою частку, позивач звертався до відповідачки із заявою про намір продати їй свою 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 та пропонував викупити таку (а.с. 10-12).
Із заяви ОСОБА_1 від 03.12.2024 до ВП № 1 ЛРУП № 2 ГУНП у Львівській області вбачається, що колишня дружина ОСОБА_2 чинить йому перешкоди у доступі до квартири АДРЕСА_1 , а саме не надає ключі, внаслідок чого він не може користуватись своїм житлом, у зв`язку із чим він просив вжити заходів реагування на її дії (а.с. 13).
У відповіді начальника ВП № 1 ЛРУП № 2 ГУНП у Львівській області Собка Б. від 31.12.2024 ОСОБА_5 роз`яснено, що у його зверненні не наведено ознак кримінального правопорушення, а тому така інформація до ЄРДР не вносилась, а розгляд даного звернення здійснювався відповідно до вимог ЗУ «Про звернення громадян» (а.с. 14). 
Наведене також вбачається із матеріалів ІТС № 21363 від 04.12.2024 року про розгляд звернення, яке надійшло в ВП № 1 ЛРУП № 2 ГУНП у Львівській області (а.с. 57-72).
Надаючи правову оцінку зібраним у справі доказам, судова колегія виходить з такого.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
У статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
У статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Право власності (співвласника) житлового приміщення передбачає, насамперед, право на використання помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї (статті 383 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Наведеною нормою матеріального права визначено право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права, є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
В свою чергу, у статтях 358, 361 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньої згоди і кожний співвласник самостійно розпоряджається своєю часткою у праві спільної часткової власності.
Згідно зі статтею 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Аналіз наведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь яких обмежень у здійсненні права користування своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю та вселення.
У справі, що переглядається, суд першої інстанцій встановив, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 позбавлений можливості у повному обсязі реалізовувати належні йому права співвласника, внаслідок створення відповідачкою перешкод у користуванні майном.
Також, судом встановлено, що у квартирі АДРЕСА_1 фактично проживає відповідачка ОСОБА_2 , яка не надає позивачу ключі від квартири, співвласником якої він є. 
Зазначені обставини підтверджуються матеріалами справи, зокрема зверненнями позивача до органів Національної поліції України щодо недопущення його до спірного будинку.
За таких обставин суди першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідачка чинить позивачу перешкоди у користуванні належним йому майном, у зв`язку з чим право позивача підлягає судовому захисту шляхом усунення таких перешкод та його вселення до спірноїквартири, з наданням ключів від вхідних дверей. 
Із такими висновками суду першої інстанції погоджується апеляційний суд. 
Що стосується доводів апелянтки про те, що не чинить позивачу перешкод у користуванні квартирою, намагалась надати йому ключі від квартири в присутності судді та інших учасників процесу, однак позивач відмовився отримати такі в добровільному порядку, колегія суддів звертає увагу, що заперечення співвласника проти задоволення позову про усунення перешкод у користуванні майном або щодо вселення іншого співвласника за умови відсутності у нього вільного доступу до належної йому частки майна, може свідчити про вчинення таким співвласником перешкод у користуванні майном, що узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 20 листопада 2023 року у справі № 397/355/22, від 18 листопада 2024 року у справі № 727/8103/23 та від 09 лютого 2026 року у справі № 686/18555/24.
Отже, якщо один зі співвласників фактично користується спірним майном та перешкоджає іншому співвласнику у доступі до нього, останній має право на судовий захист шляхом усунення перешкод у користуванні майном.
За таких обставин, обраний позивачем спосіб захисту - усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення - може бути належним способом захисту, оскільки він спрямований на забезпечення реалізації права співвласника на користування належною йому часткою майна.
При цьому, вимоги апелянта про зміну рішення шляхом визначення строку та чіткого порядку надання позивачу ключів від квартири, дійсно стосується встановлення порядку виконання судового рішення, що регламентовано ст. 435 ЦПК України, і не може бути розглянуте на стадії перегляду судового рішення судом апеляційної інстанції. 
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині встановлення порядку користування позивачем квартирою, суд виходить з такого. 
Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.
Виходячи з аналізу зазначеної правової норми, можна дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема, при встановленні порядку користування будинком (квартирою) кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку (квартири), виходячи з його частки в праві спільної власності на будинок (квартиру). Разом з тим, виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.
Встановлення співвласниками порядку користування будинком (квартирою) з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них.
Вказаний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року у справі № 6-12цс13, від якого не відійшов Верховний Суд у постанові від 31 липня 2019 року у справі № 127/7320/13 (провадження № 61-18125св18).
За змістом статті 358 ЦК України первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири.
У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов, зокрема, якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку.
У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності.
У справі що переглядається судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 припинили шлюбні відносини, у квартирі, яка була визнана спільним майном подружжя, залишилась проживати відповідачка ОСОБА_2 . Позивач, будучи співвласником у спірній квартирі фактично не проживає, має у власності інше житло. 
Звертаючись до суду з позовом про встановлення порядку користування квартирою, позивач, окрім відповідача ОСОБА_2 , також відповідачем зазначив сина сторін ОСОБА_3 , проте в прохальній частині просив виділити у спільне користування йому з сином ОСОБА_6 житлову кімнату №4 площею 16,8 кв.м., а ОСОБА_2 житлову кімнату № НОМЕР_1 площею 11 кв.м.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_3 , не врахував, що такі вимоги не узгоджуються із належним способом захисту та фактично є взаємовиключними. 
Місцевим судом не було надано оцінки тому факту, що відповідач ОСОБА_3 вказував на безпідставність позовних вимог, з огляду на те, що він проживає за кордоном, а не у спірній квартирі, а тому спір між сторонами фактично відсутній. 
Інших обґрунтувань, які б підтверджували необхідність виділення позивачу кімнати більшої площі, в позові не наведено.
Суд першої інстанції наведеного не врахував, внаслідок чого дійшов передчасного висновку про доведеність позовних вимог в частині встановлення порядку користування квартирою та надання позивачу кімнати більшої площі, з підстав наведених у позовній заяві. 
З врахуванням викладеного, а також зважаючи на те, що квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 45,6 кв.м., житловою площею 27,8 кв.м., складається із 2–ох кімнат площею 16,8 кв.м. та 11.0 кв.м., коридора площею 4,8 кв.м., ванни площею 2,9 кв.м., кухні площею 6,1 кв.м., комірки площею 0,6 кв.м., комірки площею 1,6 кв.м., коридора площею1,8 кв.м., при цьому кімната під №4 є прохідною до кімнати №5, відтак виділення позивачу кімнати більшої площі не буде відповідати інтересам відповідачки, яка фактично проживає у спірній квартирі та здійснює її повне утримання. 
Таким чином, запропонований позивачем варіант щодо встановлення порядку користування квартирою, не забезпечує баланс інтересів двох співвласників, а також не забезпечує рівні умови здійснення ними своїх прав.
Враховуючи те, що суд розглядає спір в межах заявлених вимог, при цьому судова колегія доходить висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 , у зв`язку з чим судове рішення в означеній частині не може залишатись в силі та підлягає скасуванню, натомість відповідачка ОСОБА_2 під час розгляду справи в суді першої інстанції із зустрічними вимогами про встановлення іншого порядку користування квартирою, не зверталася, при цьому позивач заперечує щодо запропонованого відповідачкою в апеляційній скарзі порядку користування квартирою, відтак ухвалюючи нове рішення в цій частині колегія суддів відмовляє у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення порядку користування житлом. 
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд,- 
ухвалив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Куцого Сергія Олександровича - задовольнити частково.
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 04 листопада 2025 року в частині задоволення позовних вимог про встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 – скасувати, з ухвалення в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні таких вимог.
В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 22 квітня 2026 року.

Головуючий       А.В. Ніткевич

Судді        С.М. Бойко

С.М. Копняк