ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2026 року
м. Хмельницький

Справа № 670/494/25
Провадження № 22-ц/820/219/26

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії
суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Грох Л.М., Янчук Т.О.,
секретар судового засідання Плінська І.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення фактів проживання однією сім`єю без шлюбу та перебування на утриманні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Віньковецького районного суду Хмельницької області від 23 жовтня 2025 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з уточненим у подальшому позовом до ОСОБА_2  про встановлення фактів проживання однією сім`єю без шлюбу та перебування на утриманні.
ОСОБА_1 зазначила, що ОСОБА_3 і ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано за рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 5 травня 2025 року. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу від 3 липня 2009 року шлюб між ОСОБА_5 і ОСОБА_1 розірвано. З 20 червня 2017 року позивачка проживала разом із ОСОБА_3 однією сім`єю як чоловік і дружина у належному їй житловому будинку по АДРЕСА_1 . Відтоді вони були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, несли спільні витрати, проявляли турботу одне про одного, мали взаємні права та обов`язки. Водночас позивачка перебувала на утриманні ОСОБА_3 , який мав фінансову можливість і забезпечував її потреби. 29 травня 2025 року ОСОБА_3 зник безвісти під час виконання обов`язків військової служби. Встановлення фактів проживання однією сім`єю та перебування на утриманні необхідне позивачці для оформлення статусу члена сім`ї зниклого військовослужбовця та отримання відповідного грошового забезпечення.
За таких обставин ОСОБА_1 просила суд:
- встановити факт проживання її з ОСОБА_3 однією сім`єю без шлюбу з 20 червня 2017 року до 29 травня 2025 року;
- встановити факт перебування її на утриманні ОСОБА_3 .

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Віньковецького районного суду Хмельницької області від 23 жовтня 2025 року в позові відмовлено.
Суд керувався тим, що факти проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_3 однією сім`єю без шлюбу та перебування ОСОБА_1 на утриманні ОСОБА_3 не доведені належними та допустимими доказами.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що заявлені ОСОБА_1 юридичні факти підтверджуються зібраними доказами та визнаються відповідачкою ОСОБА_2 (матір ОСОБА_3 ). Суд першої інстанції не з`ясував усі обставини справи, не дав належної оцінки дослідженим доказам і дійшов помилкового висновку про необґрунтованість позову.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У письмовій заяві ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Щодо розгляду справи апеляційним судом за відсутності позивачки та її представника

Відповідно до статті 372 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» («Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain», заява №11681/85, рішення від 7 липня 1989 року, пункт 35) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Апеляційний суд виходить з того, що якщо сторони та/або їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є перешкодою для розгляду справи.
Ухвалою від 15 січня 2026 року справа була призначена до судового розгляду в суді апеляційної інстанції на 12 березня 2026 року о 10 годині.
Позивачка ОСОБА_1 бере участь у справі безпосередньо, а також через свого представника – адвоката Свіжого О.В.
16 січня 2026 року адвокат Свіжий О.В. одержав судову повістку про виклик у судове засідання, про що свідчить довідка про доставку електронного листа (а.с. 145). У свою чергу, 23 січня 2026 року ОСОБА_1 також одержала судову повістку про виклик у судове засідання, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 146). Тобто позивачка та її представник повідомлені належним чином про дату, час і місце розгляду справи в апеляційному суді.
Адвокат Свіжий О.В. звернувся до суду апеляційної інстанції з клопотанням про відкладення розгляду справи посилаючись на свою хворобу та тимчасову непрацездатність. Водночас позивачка ОСОБА_1 та адвокат Свіжий О.В. не з’явилися в судове засідання.
Оскільки поважність причини неявки позивачки ОСОБА_1 не підтверджена, позивачка ОСОБА_1 та адвокат Свіжий О.В. реалізували своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного та обґрунтованого рішення, то апеляційний суд вважає за необхідне розглянути справу в даному судовому засіданні. При цьому суд апеляційної інстанції враховує, що відкладення розгляду справи призведе до порушення розумногостроку розгляду апеляційної скарги.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду не відповідає.
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.
Суд першої інстанції не застосував норми статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) та не врахував приписи статей 4, 5, 293 ЦПК України.
У зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права оскаржуване рішення суду підлягає зміні.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

ОСОБА_2 є матір`ю ОСОБА_3 .
З 12 лютого 1999 року ОСОБА_3 і ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано за рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 5 травня 2025 року.
Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу від 3 липня 2009 року, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Віньковецького районного управління юстиції Хмельницької області (актовий запис №33), шлюб між ОСОБА_5 і ОСОБА_1 розірвано.
29 травня 2025 року ОСОБА_3 під час виконання службових обов`язків військової служби по захисту територіальної цілісності та суверенітету України зник безвісти в районі населеного пункту Тьоткіно, Курської області.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Статтею 3 Сімейного кодексу України (далі – СК України) встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.  Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
За змістом статті 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.
В силу статті 91 СК України якщо жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, тривалий час проживали однією сім`єю, той із них, хто став непрацездатним під час спільного проживання, має право на утримання відповідно до статті 76 цього Кодексу. Жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частини другої-четвертої статті 84 та статей 86 і 88 цього Кодексу.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі – Конвенція) встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Одними із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).
Із положень частини першої статті 4 ЦПК України слідує, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
В силу частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження – це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
За змістом пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що сім`ю можуть створити чоловік і жінка, які не перебувають у шлюбі, однак між ними існують відносини, притаманні подружжю.
Такі відносини характеризуються, зокрема, спільним проживанням, веденням спільного господарства, наявністю у сторін спільного бюджету, проведенням спільних витрат, придбанням майна в інтересах сім`ї, наявністю між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків.
Законом визначені підстави для надання жінці та чоловікові, які не перебувають у шлюбу, матеріальної допомоги одне одному. Так, право на утримання виникає у жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, якщо вони тривалий час проживали однією сім`єю і один із них став непрацездатним під час спільного проживання.
Право на звернення до суду гарантується чинним законодавством і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушується, не визнається або оспорюється. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права чи інтереси цієї особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Одним із видів цивільного судочинства є окреме провадження, в якому суд при розгляді безспірних справ встановлює юридичні факти або обставини з метою захисту охоронюваних законом інтересів громадян і організацій.
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) у справі Chahal v. the United Kingdom (заява №22414/93, пункт 145, рішення від 15 листопада 1996 року) вказав, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань (див. рішення у справі Vilvarajah and Others v. the United Kingdom; заяви №№13163/87, 13164/87, 13165/87, 13447/87, 13448/87, 52854/99, пункт 122, від 30 жовтня 1991 року).
Також ЄСПЛ неодноразово зазначав (справа Afanasyev v. Ukraine, заява №38722/02, пункт 75, рішення від 5 квітня 2005 року), що стаття 13 Конвенції гарантує доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасники мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (див. рішення у справі Aydin v. Turkey від 25 вересня 1997 року, пункт 103, та рішення у справі Kaya v. Turkey від 19 лютого 1998 року, пункт 106).
Отже, застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду. Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення – гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію.
Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 вересня 2022 року (справа №908/976/19), яка згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України має враховуватися судами при застосуванні норм права.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі №523/14489/15-ц зазначила, що позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Заявлення у таких справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника. У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу може бути вирішена в порядку окремого судового непозовного цивільного судочинства, що передбачено розділом ІV ЦПК України, у випадку, якщо між сторонами не існує спору. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах. Висновки судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справі позовного провадження про поділ майна подружжя є помилковими, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи (пункти 40-44).
Отже позовні вимоги ОСОБА_1 про встановлення фактів проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та перебування на утриманні померлого не могли бути задоволені не через їх недоведеність, а через обрання позивачкою неефективного способу захисту цивільного права.
Суд першої інстанції неправильно визначив підставу для відмови в позові ОСОБА_1 , у зв`язку з чим мотивувальна частина рішення суду підлягає зміні.

3.Висновки суду апеляційної інстанції та межі розгляду справи

Суд першої інстанції при розгляді справи не дотримався норм матеріального та процесуального закону, хоча зробив правильні висновки по суті вирішеного спору. У зв`язку з цим, мотивувальну частину рішення суду слід змінити.
Згідно з частиною четвертою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, оскільки має місце неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись статтями 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Віньковецького районного суду Хмельницької області від 23 жовтня 2025 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13 березня 2026 року.

Судді: О.І. Ярмолюк

Л.М. Грох

Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції – Мамаєв В.А.
Доповідач – Ярмолюк О.І.       Категорія 69