ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.03.2026 року м.Дніпро Справа № 908/3198/24
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Іванова О.Г. (доповідач), 
суддів: Верхогляд Т.А., Паруснікова Ю.Б., 
при секретарі судового засідання: Логвиненко І.Г.
представники сторін:
від позивача: Приладишева Н.Г. (власні засоби); Бриль А.В. (власні засоби); 
від відповідача: Єфімова Н.О. (власні засоби); 
від третьої особи: Букін С.М. (власні засоби); 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Департаменту освіти і науки Запорізької міської ради на рішення  Господарського суду Запорізької області від 06.05.2025 (суддя Педорич С.І., повний текст якого підписаний 12.05.2025) у справі № 908/3198/24
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю “Інфініті Груп”, м. Запоріжжя
до відповідача: Департаменту освіти і науки Запорізької міської ради в особі Правобережного відділу освіти департаменту освіти і науки Запорізької міської ради м.Запоріжжя;
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Запорізька міська рада м. Запоріжжя
про стягнення коштів у розмірі 1 558 006,12 грн

ВСТАНОВИВ:
06.12.2024 до Господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю “ІНФІНІТІ ГРУП” (скорочене найменування – ТОВ “ІНФІНІТІ ГРУП”) до відповідача Департаменту освіти і науки Запорізької міської ради в особі Правобережного відділу освіти департаменту освіти і науки Запорізької міської ради про стягнення заборгованості за договором з послуги оренди від 26.01.2021 №6/21 в розмірі 1 558 006,12 грн, з яких: 1 347 904,00 грн основної заборгованості, пені в розмірі 138 798,23 грн, трьох процентів річних в розмірі 15 991,35 грн та інфляційних втрат в розмірі 55 312,54 грн. Судові витрати у справі просить покласти на відповідача.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору з послуги оренди від 26.01.2021 №6/21 в частині своєчасної оплати орендних платежів за період з квітня по 14 серпня 2024 року включно на загальну суму 1 347 904,00 грн. Крім того, позивач просить стягнути пеню в розмірі 138 798,23 грн, нараховану відповідно до пункту 7.5. Договору, а також розраховані відповідно до ст. 625 ЦК України три проценти річних в розмірі 15 991,35 грн та інфляційні втрати в розмірі 55 312,54 грн.
Ухвалою суду від 23.01.2025 продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів та відкладено підготовче засідання на 17.02.2025 об 11:00 год. Залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача – Запорізьку міську раду (просп. Соборний, буд. 206, м. Запоріжжя, 69105; ідентифікаційний код юридичної особи 04053915).

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 06.05.2025 у справі № 908/3198/24 позов задоволено частково.
Стягнуто з Департаменту освіти і науки Запорізької міської ради в особі Правобережного відділу освіти департаменту освіти і науки Запорізької міської ради м.Запоріжжя на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “ІНФІНІТІ ГРУП” місто Запоріжжя суму 1 299 066,77 грн основного боргу, 13 315, 00 грн пені, 15 443,73 грн три проценти річних, 55 312,54 грн. інфляційних втрат. 
В іншій частині позову відмовлено.
Стягнуто з Департаменту освіти і науки Запорізької міської ради в особі Правобережного відділу освіти департаменту освіти і науки Запорізької міської ради м.Запоріжжя на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “ІНФІНІТІ ГРУП” місто Запоріжжя суму 18 036,10 грн. витрат по сплаті судового збору
Зобов`язано Департамент освіти і науки Запорізької міської ради в особі Правобережного відділу освіти Департаменту освіти і науки Запорізької міської ради м.Запоріжжя подати до Господарського суду Запорізької області звіт про виконання судового рішення протягом 120 календарних днів з дня набрання рішенням законної сили.

Не погодившись із зазначеним рішенням, до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернувся Департамент освіти і науки Запорізької міської ради, в якій просить скасувати оскаржуване рішення повністю та відмовити у задоволенні позову.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, скаржник посилається на наступне:
- суд першої інстанції не надав юридичної оцінки не використанню відповідачем майна, взятого згідно Договору з послуги оренди від 26.01.2021 №6/21 та не застосував до спірних відносин ч.6 ст.762 ЦК України;
- вважає, що жодних допустимих доказів надання таких послуг ТОВ «ІНФІНІТІ ГРУП» до суду не надано, а висновки суду щодо зберігання майна Правобережного відділу освіти Департаменту освіти і науки Запорізької міської ради в орендованому майні, наведені в підтвердження факту його використання, є припущеннями; 
- суд першої інстанції замість надання правової оцінки правомірності нарахування ТОВ «ІНФІНІТІ ГРУП» 138798,23 грн. пені, 15991,35 грн. 3% річних та 55312,54 грн. інфляційних втрат - вирішив самостійно попрацювати на користь суб`єкта комерційної діяльності для задоволення його побажань безпідставного стягнення коштів з місцевого бюджету;
- Правобережний відділ освіти департаменту освіти і науки Запорізької міської ради не є головним розпорядником бюджетних коштів, а відтак, не може брати на себе фінансові бюджетні зобов`язання без доведених обсягів бюджетних асигнувань; при цьому, відповідачем надавались докази звернення до розпорядника бюджетних коштів вищого рівня для здійснення виплат по Договору з послуги оренди від 26.01.2021 №6/21, тобто вживались активні дії щодо усунення господарського правопорушення;
- суд першої інстанції без відповідних правових підстав зобов`язав філію виконавчого органу Запорізької міської ради подати до Господарського суду Запорізької області звіт про виконання судового рішення протягом 120 календарних днів з дня набрання рішенням законної сили, що не відповідає приписам ч.5 ст.345-1 Господарського процесуального кодексу України.

Від третьої особи надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому остання погодилась з доводами та аргументами, викладеними у апеляційній скарзі, рішення першої інстанції вважає не обґрунтованим та не законним.

Від Позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Господарського суду Запорізької області від 06.05.2025 у справі №908/3198/24 - залишити без змін. Зазначає, що з огляду на порушення строків внесення орендної плати позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача основного боргу з орендних платежів за період з квітня по 09 серпня 2024 року включно (як встановлено рішенням суду від 06.05.2025 по справі № 908/3198/24) згідно договору з послуги оренди від 26.01.2021 № 6/21 є обґрунтованими, як підставно стягнуто частково нараховані на цю суму заборгованості неустойку (пеню), інфляційні втрати та відсотки річних. Посилання відповідача в апеляційній скарзі на ч. 6 ст. 762 Цивільного кодексу України, не є доречним та не відповідає дійсності, що підтверджено рішенням у справі №908/252/24. Крім того, посилання апелянта на постанову Верховного Суду від 14.04.2021 по справі № 520/17947/18 не є доречним, оскільки у вказаній постанові йде мова про долучення копій документів, які не засвідчені у встановленому порядку. Звертає увагу, що відсутність фінансування та бюджетних коштів у відповідача (як було зазначено відповідачем в апеляційній скарзі) на сплату за оренду приміщення за договором з послуги оренди від 26.01.2021 № 6/21 не звільняє останнього від обов`язку в частині розрахунків за надані послуги оренди.
Зауважує, що з 03.12.2009 по 26.01.2021 Правобережний відділ освіти департаменту освіти і науки Запорізької міської ради (як правонаступник Територіального відділу освіти Дніпровського району департаменту освіти і науки Запорізької міської ради) користувався нежитловим приміщенням загальною площею 2018,6 кв.м., що розташована за адресою: Україна, м. Запоріжжя, вул. Бородінська (нова назва Петра Сагайдачного), 10-А, безкоштовно. 
Вважає за необхідне зазначити, що представник апелянта в своїй апеляційній скарзі проявляє неповагу до суду першої інстанції, що випливає з його висловів в апеляційній скарзі, а саме: «…Тобто, суд першої інстанції замість надання правової оцінки правомірності нарахування ТОВ «ІНФІНІТІ ГРУП» 138798,23 грн. пені, 15991,35 грн. 3% річних та 55312,54 грн. інфляційних втрат - вирішив самостійно попрацювати на користь суб`єкта комерційної діяльності для задоволення його побажань безпідставного стягнення коштів з місцевого бюджету…»;«…Відтак, суд першої інстанції захопившись задоволенням всіх побажань ТОВ «ІНФІНІТІ ГРУП» без відповідних правових підстав зобов`язав філію…». По-перше, – суд першої інстанції зменшив відповідачу законно нараховану суму пені на 90%, що можна розцінювати як поступку відповідачу, що в принципі не заперечується відповідачем та не оскаржується ним, враховуючи розуміння позивача, що відповідач є виконавчим органом Запорізької міської ради та фінансується із бюджету міста. По-друге, рішення суду винесено на підставі законних та підзаконних актів із дослідженням всіх матеріалів справи. По-третє, судами першої, апеляційної та касаційної інстанції вже розглядалися справи, які набрали законної сили, з тими самими сторонами та предметом спору (саме щодо оспорюваного договору з послуги оренди від 26.01.2021 № 6/21), але за інший період (справи № 908/252/24, № 908/2582/24), якими встановлено всі обставини щодо оспорюваного договору з послуги оренди від 26.01.2021 № 6/21, які у відповідності до ч. 4 ст. 75 ГПК України не потребують доказуванню при розгляді даної справи, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, можна зробити висновок, що відповідач (його уповноважений представник) проявляє неповагу до суду першої інстанції та компрометує судову систему.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.05.2025 для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді – Іванова О.Г. (доповідач), судді – Парусніков Ю.Б., Верхогляд Т.А.
З огляду на відсутність в суді апеляційної інстанції матеріалів справи на час надходження скарги, ухвалою суду від 26.05.2025 здійснено запит матеріалів справи №908/3198/24 із Господарського суду Запорізької області та відкладено вирішення питання про рух апеляційної скарги до надходження матеріалів справи до суду апеляційної інстанції.
02.06.2025 матеріали справи надійшли до суду апеляційної інстанції.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 02.06.2025 (суддя – доповідач Іванов О.Г.) апеляційну скаргу залишено без руху через неподання останнім доказів оплати судового збору у встановленому розмірі. Скаржнику наданий строк (10 днів) для усунення недоліків апеляційної скарги відповідно до ч. 2 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України.
13.06.2025 на адресу суду від скаржника на виконання вимог ухвали від 02.06.2025 надійшла заява про усунення недоліків скарги до якої додано квитанцію від 13.65.2025 про оплату 990,00 грн.
Ухвалою суду від 18.06.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Департаменту освіти і науки Запорізької міської ради на рішення Господарського суду Запорізької області від 06.05.2025 у справі № 908/3198/24; розгляд справи призначено у судовому засіданні на 03.11.2025. 
27.10.2025 до суду від представника позивача надійшло клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції за допомогою власних технічних засобів. 
Клопотання аналогічного змісту надійшло до суду від представника відповідача 30.10.2025 та від третьої особи 31.10.2025.
Розгляд справи, призначений у судовому засіданні на 03.11.2025 не відбувся у зв`язку з відрядженням судді-члена колегії Верхогляд Т.А.
У зв`язку з виходом на роботу судді-члена колегії суддів Верхогляд Т.А., судова колегія ухвалою суду від 06.11.2025 визначила нову дату судового засідання – 03.03.2026.
20.11.2025 до суду від позивача надійшла заява про стягнення судових витрат, відповідно до якої останній просить стягнути з Відповідача по справі на користь ТОВ “ІНФІНІТІ ГРУП” витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20000 (двадцять тисяч) грн., до якої додані докази понесених витрат.
19.02.2026 до суду від представника позивача Бриль А.В. надійшло клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції за допомогою власних технічних засобів. 
Клопотання аналогічного змісту від представника позивача Приладишевої Н.Г. надійшло до суду 23.02.2026; від представника відповідача – 25.02.2026; від третьої особи – 26.02.2026.
У судовому засіданні відповідач і третя особа підтримали доводи апеляційної скарги, представник позивача їх заперечив. Крім того, представники відповідача і третьої особи у судовому засіданні 03.03.2026 заявили усне клопотання щодо зменшення розміру судових витрат позивача на правничу допомогу з підстави їх неспіврозмірності до наданих послуг, надмірний тягар для відповідача, як бюджетної установи. 
В судовому засіданні 03.03.2026 оголошено вступну та резолютивну частину постанови. 

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлені наступні неоспорені обставини справи.
26.01.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю “ІНФІНІТІ ГРУП” (Орендодавець) та Територіальним відділом освіти Дніпровського району департаменту освіти і науки Запорізької міської ради (Орендар) укладено договір з послуги оренди №6/21 (далі договір).
Відповідно до п. 1.1. договору Орендодавець передає, а Орендар приймає у строкове платне користування нежитлове приміщення загальною площею 2018,6 кв.м, що розташоване за адресою: Україна, м. Запоріжжя, вул. Бородінська, 10-А (надалі – Приміщення).
Приміщення, що орендується, надається Орендарю для проведення занять дошкільного навчального закладу (ясла - садок) № 221 “Пілот” Запорізької міської ради Запорізької області (п. 1.2. договору).
Згідно із п. 2.1. договору Орендодавець протягом трьох днів з дня набрання чинності цим договором передає, а Орендар приймає у користування приміщення, що оформлюється актом приймання-передачі приміщення (Додаток 1), який підписується Сторонами. Дата початку строку оренди приміщення - дата передачі приміщення Орендарю, зафіксована у акті приймання-передачі приміщення.
У відповідності до п. 2.4. договору при передачі Приміщення, що надається в оренду, складається Акт приймання-передачі, який підписується Сторонами в 2-х примірниках. Приміщення, що надається в оренду, вважається фактично переданим Орендодавцю з моменту підписання Акту приймання-передачі.
Пунктом 4.1. договору Орендар зобов`язується, зокрема, своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату, та інші платежі, передбачені цим договором.
Орендодавець має право, зокрема, вимагати від Орендаря сплати орендної плати та інших платежів, відповідно до умов цього договору (п. 4.2. договору).
Відповідно до п. 5.1. договору розмір орендної плати визначається розрахунком орендної плати, що є Додатком № 2 до цього договору та його невід`ємною частиною. Ціна договору складає 7 145 844,00 грн без ПДВ, фінансування 2021р. 2 906 784,00 грн без ПДВ. Розмір місячної орендної плати складає: 242 232,00 грн. Розмір місячної орендної плати складає: 302 790,00 грн в 2022-2023 роках.
31.12.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю “ІНФІНІТІ ГРУП” (Орендодавець) та Територіальним відділом освіти Дніпровського району департаменту освіти і науки Запорізької міської ради (Орендар) укладено додаткову угоду №2 до договору з послуги оренди від 26.01.2021 №6/21 (далі - договір), в якій домовилися, що у зв`язку із початком бюджетного року та затвердженням кошторису на 2022 рік, викласти в наступній редакції п. 5.1. договору послуги оренди від 26.01.2021 №6/21, а саме:
“Ціна договору складає 7 145 844,00 грн без ПДВ, фінансування на 2021р. 2 906 784,00 грн без ПДВ. Розмір місячної орендної плати складає: 242 232,00 грн. Розмір місячної орендної плати складає: 302 790,00 грн в 2022-2023 роках”.
Згідно із п. 5.2. договору орендна плата сплачується Орендарем не пізніше 20-го числа кожного наступного місяця за звітній на розрахунковий рахунок Орендодавця.
Розрахунки між Сторонами проводяться щомісячно, на підставі підписаного сторонами акту здачі-прийняття (надання послуг) та рахунку наданого Орендодавцем, шляхом перерахування Орендарем орендної плати на поточний рахунок Орендодавця до 20 числа місяця, наступного за звітним (п. 5.4. договору).
Відповідно до п. 5.5. договору розрахунки між сторонами здійснюються за бюджетні кошти в гривні України, шляхом щомісячного перерахування на поточний рахунок Орендодавця, зазначений у договорі. Відсутність фінансування предмету даного договору є підставою подовження терміну оплати зобов`язань за даним договором для орендаря, але не більше одного календарного місяця.
Орендар на протязі 3-х робочих днів, з моменту отримання Акту приймання-передачі наданих послуг, підписує його та направляє один примірник Орендодавцю або надає письмову мотивовану відмову від підписання Акту здачі-прийняття робіт (надання послуг), із зазначенням недоліків та строків їх усунення (п. 5.7. договору).
Пунктом 5.6. договору визначено, що Орендодавець не пізніше 20 числа місяця, наступного за звітним, передає Орендарю підписаний зі своєї сторони акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) (в 2-х примірниках), а також рахунок за звітний місяць.
Орендар на протязі 3-х робочих днів, з моменту отримання Акту приймання-передачі наданих послуг підписує його та направляє один примірник Орендодавцю або надає письмову мотивовану відмову від підписання Акту здачі-прийняття робіт (надання послуг), із зазначенням недоліків та строків їх усунення (п. 5.7. договору).
У відповідності до п. 8.1. договору цей договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 26.02.2023. В частині розрахунків до повного виконання Сторонами своїх обов`язків, визначених цим договором.
Строк дії договору з послуги оренди від 26.01.2021 № 6/21 у відповідності до ст. 764 ЦК України було поновлено на строк, визначений пунктом 6.1. договору, тобто на два роки та два місяці з моменту прийняття приміщення, а саме: до 26.05.2025.
Факт поновлення строку дії договору з послуги оренди від 26.01.2021 №6/21 був встановлений рішенням Господарського суду Запорізької області від 10.06.2024 у справі №908/252/24, яке залишено без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 06.11.2024 у справі №908/252/24 та набрало законної сили.
За приписами ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Листом вих. №07.01-19/1115 Правобережний відділ освіти Департаменту освіти і науки Запорізької міської ради повідомив позивача про те, що відповідно до рішення Запорізької міської ради від 20.05.2024 №19 припинено діяльність закладу дошкільної освіти (ясел-садка) комбінованого типу №221 “Пілот” Запорізької міської ради шляхом приєднання до закладу дошкільної освіти (ясел-садка) №247 “Грибочек” Запорізької міської ради. 
03.07.2024 позивачу стало відомо про те, що Правобережний відділ освіти Департаменту освіти і науки Запорізької міської ради вивозить власне майно з орендованого приміщення.
09.07.2024 позивач повідомив Правобережний відділ освіти Департаменту освіти і науки Запорізької міської ради про дострокове розірвання договору відповідно до п. 8.5 договору – 09.08.2024, та просив повернути орендоване приміщення за актом приймання-передачі до 14.08.2024.
Пунктом 8.5 договору встановлено, що договір може бути достроково розірваний тільки за домовленістю сторін. Сторона, яка бажає розірвати договір, повинна попередити іншу сторону не пізніш ніж за один місяць до дати розірвання договору. 
Згідно із п. 8.6 договору його дія припиняється, зокрема, в разі попередження про це другої сторони за 30 календарних днів.
Таким чином, попередження однієї сторони договору іншої за 30 календарних днів про дострокове розірвання договору є відповідно до п. 8.6 договору підставою для його припинення. При цьому договір не містить умов щодо необхідності укладання в цьому випадку додаткової угоди про розірвання договору, як вважає відповідач.
Відповідач отримав попередження позивача про дострокове розірвання договору 09.07.2024, отже, договір припинив свою дію 09.08.2024.
Пунктом 2.2 договору встановлено, що повернення орендодавцю приміщення, що надається в оренду, здійснюється сторонами протягом п`яти календарних днів з дати припинення дії даного договору.
За умовами п. 2.4 договору при передачі приміщення, що надається в оренду, складається акт приймання-передачі, який підписується сторонами у двох примірниках. Приміщення, що надається в оренду, вважається фактично переданим орендодавцю з моменту підписання акту приймання-передачі.
Таким чином, відповідач мав повернути позивачу орендоване приміщення за актом приймання-передачі до 14.08.2024.
Відповідач до 14.08.2024 не повернув позивачу орендоване приміщення за актом приймання-передачі.
Факт дострокового розірвання договору з 09.08.2024 та не повернення відповідачем станом на 14.08.2024 орендованого приміщення за актом приймання-передачі встановлено рішенням Господарського суду Запорізької області від 21.01.2025 у справі №908/2582/24, яке набрало законної сили 21.02.2025.
За приписами ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Позивач надав відповідачу послуги з оренди нежитлового приміщення згідно договору з послуги оренди від 26.01.2021 №6/21 на підтвердження чого позивач склав та надав відповідачу нарочно акти надання послуг, а саме: від 30.04.2024 № 4 на суму 302 790,00 грн, від 24.05.2024 №5 на суму 302 790,00 грн, від 30.06.2024 №6 на суму 302 790,00 грн, від 31.07.2024 №7 на суму 302 790,00 грн та від 14.08.2024 №8 на суму 136 744,00 грн (за період з 01.08.2024 по 14.08.2024) на загальну суму 1 347 904,00 грн, які підписані та скріплені печаткою позивача.
Вказані акти наданих послуг були надані відповідачу нарочно супровідними листами за вих.№30/4 від 30.04.2024 (прийнято відповідачем 30.04.2024), від 24.05.2024 №24/4 (прийнято відповідачем 07.06.2024), від 30.06.2024 №30/06 (прийнято відповідачем 03.07.2024), від 31.07.2024 №31/07/2024 (прийнято відповідачем 20.08.2024) та від 22.11.2024 б/н (прийнято відповідачем 22.11.2024), що підтверджується відтиском штемпеля вхідної кореспонденції відповідача.
У зв`язку з не сплатою відповідачем коштів за надані послуги з оренди нежитлового приміщення згідно договору з послуги оренди від 26.01.2021 №6/21 за період з квітня по 14 серпень 2024 року, включно, на загальну суму 1 347 904,00 грн, позивач звернувся до суду про стягнення заборгованості з орендної плати, а також пені в розмірі 138 798,23 грн, трьох процентів річних в розмірі 15 991,35 грн та інфляційних втрат в розмірі 55 312,54 грн.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд керувався тим, що позивачем правомірно нараховано відповідачу орендну плату за період з квітня 2024 року по липень 2024 року на загальну суму 1 211 160,00 грн (по 302 790 грн за місяць). Однак, суд не погодився з розрахунком позивача щодо орендної плати за серпень 2024 рік, у розмірі 136 744,00 грн, яка розрахована по 14.08.2024, тобто поза строком дії договору оренди, який припинився 09.08.2024. За розрахунком суду розмір орендної плати повинен розраховуватися до 09.08.2024, включно, і складає 87 906,77 грн (місячна орендна плата 302 790,00 грн : 31*9 = 87 906,77 грн). Таким чином загальна сума орендної плати, яка підлягає стягненню з відповідача складає 1 299 066,77 грн. У стягненні орендної плати у розмірі 48 837,23 грн, слід відмовити, оскільки вона нарахована після припинення дії договору оренди.
Перевіривши розрахунок пені, наведений в позовній заяві (заявлено до стягнення 138 798,23 грн.), суд встановив, що пеня нарахована, в тому числі за актом наданих послуг від 14.08.2024 (за серпень 2024) на суму 136 744,00 грн. В той же час, як встановлено судом вище, розмір орендної плати за серпень 2024 року складає 87 906,77 грн. Тому, господарським судом самостійно здійснено розрахунок пені за період з 21.09.2024 до 05.12.2024 і визначено, що загальна сума пені за прострочення оплати орендних платежів у розмірі подвійної облікової ставки НБУ становить 133 150,19 грн., в решті вимог (4746,00 грн.) слід відмовити. 
Крім того, застосувавши диспозицію статей 233 ГК України та ст.551 ЦК України, суд за власною ініціативою, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, з урахуванням обставин справи щодо складної ситуації в бюджеті освітньої галузі на 2024-2025 року через повномасштабне російське військове вторгнення, введення воєнного стану, приймаючи до уваги баланс інтересів сторін, пропорційність наслідкам порушення грошового зобов`язання, зменшив обґрунтований розмір заявленої до стягнення позивачем пені до 10%, що становить 13 315,00 грн.
Щодо інфляційних втрат та відсотків річних судом першої інстанції встановлено, що позивачем допущена та ж помилка при нарахуванні, як і при розрахунку неустойки. З урахуванням перерахунку трьох процентів річних на суму боргу за серпень 2024 року, загальна сума трьох процентів річних за прострочення оплати орендних платежів складає 15 443,73 грн., в решті вимог (547,62 грн) відмовлено. Натомість загальна сума інфляційні втрат, за розрахунком суду складає 56 133,76 грн, що є більшим за заявлені позивачем 55312,54 грн. Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що правомірним є стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 15 443,73 грн та інфляційних втрат у розмірі 55 312,54 грн.
Крім того, у порядку судового контролю за виконанням судових рішень, з метою забезпечення належного, своєчасного, повного та ефективного виконання судового рішення у даній справі, беручи до уваги доводи позивача, викладені у відповідному клопотанні, суд зобов`язав Департамент освіти і науки Запорізької міської ради в особі Правобережного відділу освіти Департаменту освіти і науки Запорізької міської ради подати до Господарського суду Запорізької області звіт про виконання судового рішення протягом 120 календарних днів з дня набрання рішенням законної сили.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, зважаючи на наступне.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього кодексу (частина друга статті 509 ЦК України). Однією з таких підстав є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).
Статтею 629 ЦК України унормовано, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до положень ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до вимог закону, умов договору. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається крім випадків, передбачених законом.
Частиною 1 ст. 759 ЦК України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Частиною 1 ст.793, ч.1 ст.795 ЦК України передбачено, що договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі; передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору; з цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором. 
Згідно з ч.ч. 1, 5 ст. 762 ЦК України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.
Статтею 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно зі ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно із частиною 1 статті 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.
Статтею 785 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.
Повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється (ч.2 ст.795 ЦК України).
Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Касаційного Господарського Суду у складі Верховного Суду по справі № 922/2665/17 від 24.09.2020 невиконання наймачем обов`язку щодо поверненні речі є підставою для виникнення права наймодавця на застосування до наймача особливого виду майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, який полягає у сплаті наймачем, який прострочив виконання обов`язку щодо повернення речі, неустойки у вигляді подвійної плати за користування річчю за час прострочення відповідно до частини другої статті 785 ЦК України.
Особливий статус зазначеної неустойки обумовлений тим, що зобов`язання наймача (орендаря) з повернення об`єкта оренди виникає після закінчення дії договору оренди, і наймодавець (орендодавець) в цьому випадку позбавлений можливості застосовувати щодо недобросовісного наймача інші засоби стимулювання до виконання, окрім використання права на стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування орендованим майном.
Колегія суддів враховує в даному випадку висновки, наведені у постанові Об`єднаної Палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.04.2021 у справі №910/11131/19 стосовно того, що користування майном після припинення Договору є таким, що здійснюється не відповідно до його умов - неправомірне користування майном, у зв`язку з чим вимога щодо орендної плати за користування майном за умовами Договору, що припинився (у разі закінчення строку, на який його було укладено тощо), суперечить змісту правовідносин за Договором найму (оренди) та регулятивним нормам ЦК України та ГК України.
Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма статті 762 ЦК України ("Плата за користування майном") і охоронна норма частини другої статті 785 ЦК України ("Обов`язки наймача у разі припинення договору найму") не можуть застосовуватися одночасно, адже орендар не може мати одночасно два обов`язки, які суперечать один одному: сплачувати орендну плату, що здійснюється за правомірне користування майном, і негайно повернути майно.
Отже, положення пункту 3 частини першої статті 3 та статті 627 ЦК України про свободу договору не застосовуються до договорів оренди в тій їх частині, якою передбачені умови щодо здійснення орендної плати за період від моменту припинення дії договору до моменту повернення орендованого майна, оскільки сторони в такому випадку відступають від положень актів цивільного законодавства (стаття 6 ЦК України).
Як встановлено рішенням Господарського суду Запорізької області від 21.01.2025 у справі №908/2582/24 договір з послуги оренди №6/21 від 26.01.2021 припинився 09.08.2024. Між тим акт щодо повернення майна з оренди між сторонами підписано не було.
При цьому, відповідно до позовної заяви позивач розраховує заборгованість з орендної плати за період з квітня 2024 року по 14 серпня 2024 року.
З урахуванням викладеної правової позиції об`єднаної палати касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.04.2021 у справі №910/11131/19, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем правомірно нараховано відповідачу орендну плату за період з квітня 2024 року по липень 2024 року на загальну суму 1 211 160,00 грн (по 302 790 грн за місяць), в той час, як орендна плата за серпень 2024 рік має бути не 136 744,00 грн (розрахована по 14.08.2024, тобто за межами дії договору оренди, який припинився 09.08.2024), а 87906,77 грн (місячна орендна плата 302790,00 грн: 31*9 = 87 906,77 грн, тобто розрахована по 09.08.2024, включно).
Звідси судом першої інстанції обґрунтовано стягнуто заборгованість у сумі 1 299 066,77 грн., в решті вимог (48837,23 грн) відмовлено. 

У відповідності до приписів ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.
Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання
Відповідно до ст. ст.1, 3 Закону України від 22.11.1996 № 543/96-ВР “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань” платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Частиною шостою ст. 232 ГК України (що діяв на час виникнення спірних відносин) встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
З посиланням на п. 7.5 Договору Позивач нарахував пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за загальний період з 21.05.2024 по 05.12.2024 (за кожним актом окремо) у розмірі 136 744,00 грн.
Щодо розрахунку пені, суд першої інстанції правильно встановив, що пеня нарахована на заборгованість в межах строку дії Договору та строку, встановленого ч. 2 ст. 232 Господарського кодексу України, однак позивачем не вірно зроблений арифметичний розрахунок пені, з огляду на невірну заборгованість за серпень 2024 року. Відтак, здійснивши власний розрахунок пені, судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що задоволенню підлягають зазначені позовні вимоги у сумі 133 150,19 грн. із заявлених 136 744,00 грн., а тому в цій частині позовні вимоги задоволені частково, в решті вимог (4746,00 грн.) відмовлено. 
При цьому, застосувавши дискреційні повноваження, визначені ст.233 ГК України та ст.551 ЦК України, дослідивши обставини справи (складну ситуацію в бюджеті освітньої галузі на 2024-2025 року через повномасштабне російське військове вторгнення, введення воєнного стану, приймаючи до уваги баланс інтересів сторін, пропорційність наслідкам порушення грошового зобов`язання), суд за власною ініціативою, зменшив розмір неустойки (пені), яка підлягає стягненню з відповідача, до 10%, що становить 13315,00 грн.
При цьому, апелянт у зазначеній частині (щодо зменшення суми неустойки) рішення не оскаржує, як і позивач, відтак, суд апеляційної інстанції цим обставинам і доводам оцінки не надає. 

Згідно зі частиною 2 статті 625 ЦК України, за прострочення виконання грошового зобов`язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Позивачем заявлена вимога про стягнення трьох процентів річних в розмірі 15 991,35 грн та втрат від інфляції в розмірі 55 312,54 грн.
Перевіривши розрахунок трьох процентів річних та інфляційних втрат, наведений в позовній заяві, суд першої інстанції підставно встановив, що такий розрахунок містить ту ж саму арифметичну помилку, тобто нарахування здійснено на суму боргу за серпень 2024 - 136 744,00 грн., замість суми 87 906,77 грн. Відтак, загальною сумою трьох процентів річних за прострочення оплати орендних платежів є 15 443,73 грн., що і стягнута судом, а в сумі 547,62 грн відмовлено. В той час, як сума інфляційні втрат, за розрахунком суду має бути 56133,76 грн, що є більшим за заявлені позивачем 55 312, 54 грн. Таким чином, з урахуванням норм ч.1 ст14 та ч.2 ст237 ГПК України, судом обґрунтовано стягнуто з відповідача 3% річних у розмірі 15 443,73 грн та інфляційних втрат у розмірі 55 312,54 грн.
Враховуючи наведене вище, відхиляються, як безпідставні доводи апелянта, що суд першої інстанції замість надання правової оцінки правомірності нарахування ТОВ «ІНФІНІТІ ГРУП» 138798,23 грн. пені, 15991,35 грн. 3% річних та 55312,54 грн. інфляційних втрат, вирішив самостійно попрацювати на користь суб`єкта комерційної діяльності для задоволення його побажань безпідставного стягнення коштів з місцевого бюджету.

Щодо посилань апелянта на безпідставне незастосування судом першої інстанції норм ч.6 ст.762 ЦК України, колегія суддів зазначає наступне.
Апелянт посилається на неможливості використання орендованого приміщення у зв`язку із запровадженням з 2022 року дистанційної форми навчання та з травня 2024 року процедури припинення діяльності закладу дошкільної освіти (ясел-садка) комбінованого типу №221 “Пілот”.
Так, за приписами ч.6 ст.762 ЦК України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.
У пунктах 6.8-6.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.05.2018 у справі № 910/7495/16 сформульовано такі правові висновки щодо застосування даної норми:
"6.8. Отже, наведена норма права визначає в якості підстави звільнення від зобов`язання сплатити орендну плату об`єктивну безпосередню неможливість використовувати передане у найм майно (бути допущеним до приміщення, знаходитись у ньому, зберігати у приміщенні речі тощо) через обставини, за які орендар не відповідає.
6.9. Крім того, обставини, зазначені у нормі частини шостої статті 762 ЦК України, повністю не охоплюються поняттям форс-мажорних обставин, адже на відміну від останніх, ознаками яких є їх об`єктивна та абсолютна дія, а також непередбачуваність, перші можуть бути спричинені, зокрема, й безпосередньо вольовою дією орендодавця, тобто обставини згідно з частиною шостою статті 762 ЦК України можуть включати обставини непереборної сили та випадку, втім не обмежуються ними. Відповідач, заперечуючи позовні вимоги, не посилається на форс-мажорні обставини в якості підстави звільнення від виконання зобов`язання, що спростовує доводи касаційної скарги про неоднакове застосування судами касаційної інстанції положень частини першої статті 617 ЦК України, статті 10 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції".
6.10. З урахуванням викладеного вище Велика Палата Верховного Суду зазначає, що відсутність у частині шостій статті 762 ЦК України вичерпного переліку обставин, які унеможливлюють використання орендарем майна, підстав виникнення таких обставин, засобів їх підтвердження свідчить про те, що підставою для застосування цієї норми є встановлення факту неможливості використання орендарем майна з незалежних від нього причин на загальних підставах, визначених процесуальним законодавством".
За вимогами статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Принцип рівності сторін у процесі у розумінні справедливого балансу між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.
По-перше, умовами договору, зокрема п.8.6, передбачена можливість його дострокового припинення, з відповідним сповіщенням протилежної сторони за 30 днів. Чим відповідач не скористався, натомість здійснив позивач. 
По-друге, навіть після припинення дії договору за ініціативою позивача, відповідач добровільно не повертав орендоване приміщення, що підтверджується рішення у справі №908/2582/24 від 21.01.2025.
У цій же справі (№908/2582/24 від 21.01.2025) судом наголошено на тому, що: “03.07.2024 позивачу стало відомо про те, що Правобережний відділ освіти Департаменту освіти і науки Запорізької міської ради вивозить власне майно з орендованого приміщення…”. 
Отже, у відповідача був доступ до приміщення у якому знаходилось його майно, і жодних перешкод у доступі до нього позивач не чинив, протилежних доказів матеріали справи не містять. Вказану обставину не спростовано відповідачем жодним доказом. 
Крім того, у рішенні Господарського суду Запорізької області від 10.06.2024 по справі №908/252/24, яке залишене без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 06.11.2024 та постановою Верховного Суду від 24.04.2025, встановлено, що КП “Водоканал” надано фактичні обсяги надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення у період 2023-2024 рік за адресою м. Запоріжжя, вул. Бородінська, 10-А (спірне приміщення), а ПАТ “Запоріжжяобленерго” надано фактичні обсяги споживання електричної енергії за період з 01.01.2023 по 30.04.2024 за адресою м. Запоріжжя, вул. Бородінська, 10-А (нова назва вулиці – Петра Сагайдачного), що свідчать про використання приміщення відповідачем, наявність до нього доступу, перебування співробітників у орендованому приміщенні в період 2023-2024 роках. До того ж, матеріали справи № 908/252/24 містять відеодоказ (СD-диск), що підтверджує знаходження працівників відповідача та їх відвідувачів станом на квітень 2024 року в орендованому приміщенні за адресою м. Запоріжжя, вул. Бородінська, 10-А (нова назва вулиці– Петра Сагайдачного), який було досліджено та взято до уваги судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій при розгляді справи №908/252/24.
Наведеним спростовуються доводи апелянта про невикористання приміщення і необхідність застосування ч.6 ст.762 ЦК України до спірних відносин. 
Також, з урахуванням наведеного, спростовуються судовим рішенням в інших справах (908/2582/24, 908/252/24), які набрали законної сили, доводи апелянта, що жодних допустимих доказів надання таких послуг ТОВ «ІНФІНІТІ ГРУП» до суду не надано, а висновки суду щодо зберігання майна Правобережного відділу освіти Департаменту освіти і науки Запорізької міської ради в орендованому майні є припущеннями.

Щодо доводів відповідача, що Правобережний відділ освіти департаменту освіти і науки Запорізької міської ради не є головним розпорядником бюджетних коштів, а відтак, не може брати на себе фінансові бюджетні зобов`язання без доведених обсягів бюджетних асигнувань; при цьому, відповідачем надавались докази звернення до розпорядника бюджетних коштів вищого рівня для здійснення виплат по Договору з послуги оренди від 26.01.2021 №6/21, тобто вживались активні дії щодо усунення господарського правопорушення, то вони відхиляються, оскільки відсутність бюджетного фінансування, за встановленого факту належного і повного отримання боржником товару, робіт, послуг, без будь-яких заперечень і наявність за них заборгованості, не є підставою для звільнення відповідача від виконання зобов`язань. 
Зазначений правовий висновок неодноразово висловлювався Верховним Судом, зокрема у постановах від 24.10.2018 у справі № 910/2184/18, від 16.09.2019 у справі № 921/254/18, від 15.10.2019 у справі № 921/262/18, від 02.06.2020 у справі №909/1054/19. 

Щодо доводів апелянта в частині порушення норм процесуального права при ухваленні рішенні в частині необхідності подачі звіту про виконання рішення.
07.04.2025 через систему “Електронний суд” від позивача надійшло клопотання про зобов`язання відповідача подати у встановлений судом строк звіт про виконання рішення суду.
Клопотання позивача обґрунтовано тим, що 10.06.2024 рішенням Господарського суду Запорізької області у справі №908/252/24 задоволено позовні вимоги ТОВ “ІНФІНІТІ ГРУП” до відповідача: Департаменту освіти і науки Запорізької міської ради в особі Правобережного відділу освіти департаменту освіти і науки Запорізької міської ради, про стягнення заборгованості із орендної плати; 12.12.2024 видано наказ про примусове виконання судового рішення у справі №908/252/24, який було пред`явлено до примусового виконання 13.12.2024 до Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області. На цей час, рішення у справі №908/252/24 не виконано. Звертає увагу, що справи №908/252/24 та №908/3198/24 мають однаковий склад учасників, однаковий предмет та підстави, та відрізняються лише періодом стягнення заборгованості з орендної плати. Отже, невиконання відповідачем (боржником) рішення у справі №908/252/24, на думку позивача, дає обґрунтовані підстави вважати, що рішення і у справі №908/3198/24 ним виконуватися не буде.
Так, відповідно до частини 5 статті 345-1 ГПК України, якщо відповідачем є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, суб`єкт господарювання державного або комунального сектору економіки, суд під час ухвалення рішення суду за письмовою заявою позивача може зобов`язати такого відповідача подати у встановлений судом строк звіт про виконання такого рішення незалежно від характеру спору. Перебіг строку для подання звіту починається з дня набрання законної сили рішенням суду. Такий звіт розглядається за правилами статей 345-3 і 345-4 цього Кодексу. Заява, передбачена абзацом 1 цієї частини, може бути подана не пізніше завершення судових дебатів, а якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження - не пізніше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Даний вид судового контролю є новелою у господарському процесуальному законодавстві, проте вже досить давно застосовується в рамках адміністративного судочинства.
За сталою практикою адміністративних судів правовою підставою для зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення є наявність об`єктивних підтверджених належними і допустимими доказами підстав вважати, що за відсутності такого заходу судового контролю рішення суду залишиться невиконаним або для його виконання доведеться докласти значних зусиль. При цьому суд, встановлюючи строк для подання звіту, повинен враховувати особливості покладених обов`язків, згідно з судовим рішенням та можливості суб`єкта владних повноважень їх виконати.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2025 у справі №990/47/23 та від 14.05.2020 у справі №800/320/17.
При цьому, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду неодноразово зазначав, що процесуальним законом встановлено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов`язати відповідача належним чином виконати рішення суду. Ці норми Кодексу адміністративного судочинства України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в справі (постанови від 11.02.2025 у справі №240/13680/24, від 28.01.2025 у справі №460/10443/24, від 23.10.2024 у справі №160/14489/24).
Таким чином, за правовою позицією касаційного суду для застосування такого виду судового контролю як зобов`язання боржника (відповідача) подати звіт про виконання судового рішення необхідна одночасна наявність факту невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача, та обставин, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в справі.
Крім того, аналіз положень статті 382 КАС України у її системному взаємозв`язку з нормами статті 372 КАС України дав можливість Верховному Суду дійти висновку, що судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах може здійснюватися за наявності для цього підстав (безвідносно до факту наявності виконавчого провадження щодо виконання відповідного судового рішення), зокрема у випадку, якщо: рішення суду ще не виконано, у тому числі у порядку його примусового виконання; існує обґрунтований і підтверджений доказами ризик його невиконання; існують підтверджені доказами обставини, які ставлять під сумнів виконання суб`єктом владних повноважень судового рішення, або дають підстави вважати, що: загальний порядок виконання судового рішення не дав очікуваного результату, або що відповідач (його правонаступник) створює перешкоди для виконання такого рішення чи має намір ухилення від цього обов`язку (ухвала Верховного Суду від 7 травня 2024 року у справі №160/5259/20 (адміністративне провадження №К/990/2574/22)).
На переконання колегії судді, місцевий господарський суд правомірно взяв до уваги доводи позивача, що тривале невиконання відповідачем рішення у справі №908/252/24 свідчить про наявність підстав вважати, що за відсутності такого заходу судового контролю рішення суду у справі №908/3298/24 (з тими ж сторонами і з тих же підстав, з урахуванням тільки різного періоду стягнення заборгованості) залишиться невиконаним або для його виконання доведеться докласти значних зусиль. 
Відтак, станом на дату розгляду заяви суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність обставин, які б свідчили, що відповідач має намір залишити без виконання рішення суду у справі №908/3198/24 після набрання ним законної сили.
За приписами частини 2 статті 345-2 ГПК України за наслідками розгляду заяви суд постановляє ухвалу про її задоволення або відмову у задоволенні та зобов`язання боржника подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення заяви ТОВ «Інфініті Груп» про зобов`язання Департамента освіти і науки Запорізької міської ради в особі Правобережного відділу освіти департаменту освіти і науки Запорізької міської ради подати звіт про виконання судового рішення.
Щодо доводів скарги стосовно недослідження судом правового статусу відповідача, який є філією виконавчого органу без право юридичної особи, то вони відхиляються, оскільки судом першої інстанції зобов`язано подати звіт перше за все Департамент освіти і науки Запорізької міської ради в особі Правобережний відділ освіти департаменту освіти і науки Запорізької міської ради, який є структурним підрозділом (і виконавчим органом) Запорізької міської ради, та відповідно юридичною особою.
При цьому, апелянт безпідставно ототожнює «подання звіту» з «фактичним виконанням рішення суду», наголошуючи, що тільки орган місцевого самоврядування на сесії вирішує питання виділення коштів. 
В той час, як у звіті мають бути зафіксовані етапи виконання рішення (відомості про виконання боржником судового рішення, строк, порядок та спосіб його виконання або у разі невиконання судового рішення: орієнтовні строки виконання такого рішення та їх обґрунтування; відомості про те, чи існують обставини, які ускладнюють виконання судового рішення боржником, які заходи вжито та вживаються боржником для їх усунення).
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що ні позивач у клопотанні, ні суд у рішенні жодним чином не покладають на відповідача обов`язок вирішення замість Запорізької міської ради питання виділення бюджетних коштів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 275 та статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За викладених обставин, колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає, що розглядаючи справу, суд першої інстанції дав оцінку наявним у справі доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, правильно застосував норми процесуального права, що у відповідності до ст. 276 ГПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.
Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати, понесені у зв`язку із апеляційним оскарженням, згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на заявника у скарзі і відшкодуванню не підлягають.

Щодо клопотання позивача про стягнення судових витрат, зокрема на правничу допомогу, суд апеляційної інстанції зазначає наступне. 
Відповідно до п.п. "в" п.4 ч.1 ст.282 ГПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Згідно зі статтею 123 зазначеного Кодексу судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до частин 1, 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частинами 1 та 2 ст. 124 ГПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
За приписами частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 цього Кодексу).
Відповідно до частини 4 ст.129 Господарського процесуального кодексу України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до матеріалів справи, про необхідність розподілу судових витрат, в тому числі на правничу допомогу, позивачем заявлено у першій заяві по суті спору (позові), а також у поданій суду апеляційної інстанції заяві та надані докази їх понесення. 
Як вбачається з матеріалів цієї справи, в якості підтвердження витрат на послуги адвоката позивач надав копію договору про надання правничої допомоги б/н від 18.06.2025, копію додатку №1 до договору про надання правничої допомоги б/н від 18.06.2025, копію акту приймання-передачі виконаної роботи від 03.11.2025, копію квитанції до прибуткового касового ордеру №18/06 від 18.06.2025 про внесення ТОВ «ІНФІНІТІ ГРУП» 20 000,00 грн за договором про надання правничої допомоги б/н від 18.06.2025.
Також у матеріалах справи міститься ордер серії АР №1272987 від 18.06.2025 про надання правничої допомоги, виданий на підставі договору про надання правничої допомоги б/н від 18.06.2025 на ім`я адвоката Приладишевої Н.Г., свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №860 від 31.03.2011.
Таким чином, понесені позивачем витрати є реальними і доведеними належними доказами. 
З урахуванням приписів ч.4 ст.129 ГПК України та враховуючи, що рішення, залишене без змін апеляційним судом, відбулось частково на користь позивача, судові витрати мають бути покладені пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
В даному випадку пропорція задоволення позовних вимог становить: 96,47% на користь позивача та 3,53% на користь відповідача. 
При цьому, для визначення пропорції судових витрат береться до уваги повна сума пені, до її зменшення судом, оскільки таке зменшення не впливає на обчислення сум судових витрат. 
Відтак, з огляду на вказану пропорцію, відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача із 20 000 грн витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції підлягала б сума 19 294,00 грн. (706 грн. витрат покладались би на позивача і відшкодуванню не підлягали). 
В той же час, випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч. 4 ст. 129 ГПК України, визначені також положеннями ч. ч. 6, 7, 9 ст. 129 цього Кодексу.
Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч. ч. 5-7, 9 ст. 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
У такому випадку суд, керуючись ч. ч. 5-7, 9 ст. 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення.
При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові ВП ВС від 16.11.2022 у справі №922/1964/22, з посиланням на постанову об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.
До того ж, у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.
Так, нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як: їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (п.п. 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).
Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, у постанові Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 912/1025/20).
Як зазначено вище, позивач заявив про стягнення на його користь витрат на правничу допомогу вартість яких складає 20 000 грн. 
Зазначене не суперечить вимогам законодавства, зокрема положенням Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність". 
В той же час, співставляючи вартість наданих юридичних послуг адвокатом в межах даної справі, беручи до уваги наведені відповідачем доводи щодо неспівмірності заявленої суми, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем до відшкодування судові витрати на правову допомогу у загальному розмірі 20 000,00 грн не відповідають критеріям розумності, співмірності щодо участі адвоката Приладишевої Н.Г.
Зокрема, суд враховує, що між сторонами вже вирішувався подібний спір у справі №908/252/24 щодо стягнення боргу за інший спірний період, як подавався відзив на апеляційну скаргу в аналогічній справі, отже підготування та подання даного позову не потребувало від адвоката істотних витрат часу, професійних здібностей та значних зусиль.
Відповідач знаходиться у підпорядкуванні виконавчого органу місцевого органу самоврядування освітньої галузі і фінансується з бюджету, отже, такі витрати носять надмірний тягар для останнього. 
Враховуючи вищенаведене, беручи до уваги розумну необхідність судових витрат безпосередньо для даної справи, завищену, як на думку суду, вартість наданих послуг, а також беручи до уваги часткове задоволення позову, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткової відмови стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу витрат в сумі 11 294,00 грн (з 19 294 грн, які підлягали розподілу), та, відповідно, не покладає такі витрати на відповідача.
Також, проаналізувавши наведений у заяві про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу опис наданих позивачу послуг та подані документи, врахувавши, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути не лише доведений, а документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат, суд вважає за можливе не присуджувати на користь позивача заявлену суму в повному обсязі.
Оскільки заявлена вартість послуг не повністю відповідає критеріям їхньої реальності та розумності, суд дійшов висновку, що позивачу підлягає відшкодуванню 8 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, які покладаються на відповідача, наслідком чого є часткове задоволення клопотання позивача про розподіл судових витрат.
Керуючись ст. ст. 123, 126, 269, 275, 276, 282-284 ГПК України, суд, - 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Департаменту освіти і науки Запорізької міської ради на рішення Господарського суду Запорізької області від 06.05.2025 у справі № 908/3198/24 - залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Запорізької області від 06.05.2025 у справі № 908/3198/24 – залишити без змін.
Судові витрати Департаменту освіти і науки Запорізької міської ради за подання апеляційної скарги на рішення суду покласти на заявника апеляційної скарги.
Клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю “Інфініті Груп” від 20.11.2025 про стягнення судових витрат – задовольнити частково. 
Стягнути з Департаменту освіти і науки Запорізької міської ради (69037, м. Запоріжжя, вул. Незалежної України, буд. 39-Б, ідентифікаційний код 37573094) в особі Правобережного відділу освіти департаменту освіти і науки Запорізької міської ради (69096, м. Запоріжжя, вул. Сагайдачного Петра, буд. 1А, ідентифікаційний код 37611401) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Інфініті Груп” (бульвар Парковий, будинок 1А, місто Запоріжжя, Запорізька область, 69006; ідентифікаційний код юридичної особи 33918351) 8000,00 грн (вісім тисяч гривень 00 копійок) витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції. 
В решті вимог заяви – відмовити. 
Видачу відповідного наказу доручити Господарському суду Запорізької області. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови виготовлено і підписано 26.03.2026.

Головуючий суддя О.Г. Іванов

Суддя Т.А. Верхогляд

Суддя  Ю.Б. Парусніков