Номер провадження: 22-ц/813/717/26 
Справа № 523/15684/18
Головуючий у першій інстанції Дяченко В.Г.
Доповідач Кострицький В. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10.03.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кострицького В.В.,
суддів: Коновалової В.А., Лозко Ю.П., 
за участю секретаря судового засідання Булацевської Я.В.,
учасники справи:
позивач – Одеської міської ради
представники позивача – ОСОБА_1 
відповідач - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Головне територіального управління юстиції в Одеській області управління державної реєстрації, Державна архітектурно-будівельної інспекція України, Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Савченко Світлани Володимирівни
представник Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (Південне міжрегіональне Управління Міністерства юстиції (м. Одеса) – Стороженко Лілія Іванівна
представник ОСОБА_2 – ОСОБА_4 
третя особа - управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради
розглянули у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Левіта Віктора Семеновича, який діє в інтересах ОСОБА_2  на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28 червня 2023 року, ухвалене у складі судді Дяченко В.Г., у приміщенні того ж суду
у цивільній справі за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Головного територіального управління юстиції в Одеській області управління державної реєстрації, Державної архітектурно-будівельної інспекції України, Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Савченко Світлани Володимирівни, третя особа - управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради про скасування декларації про готовність об`єкта до експлуатації, скасування реєстрації права власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу та знесення,-
У С Т А Н О В И В:
Короткий зміст позовних вимог.
Представник позивача звернувся до суду з вимогами про скасування реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 19.06.2014 року № ІУ 142141700691 «Реконструкції нежитлового приміщення без зміни геометричних розмірів їх фундаментів у плані, розташованого за адресою АДРЕСА_1 », зареєстровану Державной архітектурно-будівельною інспекцією України.
Скасувати рішення про державну реєстрацію права власності (з відкриттям розділу) від 16.03.2016 року № 28763440, що є підставою для припинення права власності ОСОБА_5 на об`єкт за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 15,7 кв.м. (реєстраційний номер: 876490851101).
Визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частки об`єкта нерухомого майна - нежитлового приміщення, загальною площею 15,7 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , укладений, 07.04.2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко Світлано Володимирівною та зареєстрований в реєстрі за № 328.
Скасувати рішення про державну реєстрацію права власності від 10.04.2017 року № 34707410, що є підставою для припинення права власності ОСОБА_6 на об`єкт за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 15,7 кв.м. (реєстраційний номер: 876490851101).
Зобов`язати ОСОБА_5 знести (демонтувати) за власні рахунок об`єкт самочинного будівництва - нежитлове приміщення загальною площе 15,7 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .
Позов мотивується тим, що за адресою АДРЕСА_1 знаходиться павільйон та здійснюється торгівля алкогольними напоями. Паспорту прив`язки власнику об`єкта не видано, договір на право тимчасового користування земельною ділянкою для розміщення споруди не надавався. Самовільне зайняття земельної ділянки порушує права та законні інтереси територіальної громади.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 28 червня 2023 року позов Одеської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Головного територіального управління юстиції в Одеській області управління державної реєстрації, Державної архітектурно-будівельної інспекції України, Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Савченко Світлани Володимирівни, третя особа - управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради про скасування декларації про готовність об`єкта до експлуатації, скасування реєстрації права власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу та знесення – задоволено.
В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції зазначив, що Земельна ділянка на якій розташований об`єкта нерухомого майна - нежитлового приміщення, загальною площею 15,7 кв.м., знаходиться в межах м. Одеси.
Доказів наявності права користування, власності у ОСОБА_2 , ОСОБА_6 суду не надано.
Враховуючи, що самочинне будівництво не є об`єктом цивільного права, і відповідно, не може бути предметом цивільно- правового договору, суд доходить до висновку, що договір купівлі-продажу 1/2 частки об`єкта нерухомого майна - нежитлового приміщення, загальною площею 15,7 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , укладений, 07.04.2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В. та зареєстрований в реєстрі за № 328 підлягає визнанню недійсним на підставі приписів ч. 1 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України та, у зв`язку з цим, рішення про державну реєстрацію права власності на спірний об`єкт нежитлового приміщення підлягає скасуванню.
Доводи апеляційної скарги.
Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_2 – ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просить суд рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28 червня 2023 року – скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким позов Одеської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Головного територіального управління юстиції в Одеській області управління державної реєстрації, Державної архітектурнобудівельної інспекції України, Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Савченко Світлани Володимирівни, третя особа – управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради про скасування декларації про готовність об`єкта до експлуатації, скасування реєстрації права власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу та знесення – залишити без задоволення.
В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим.
Вказує, що суд постановив рішення щодо ОСОБА_2 замість ОСОБА_5 , яка була вказана в позові. Машукова та ОСОБА_7 – різні особи, також суд виніс рішення стосовно ОСОБА_6 , яка не була учасником справи.
Таким чином, рішення прийнято у відношенні осіб, які не були належними відповідачами, що порушує ч. 2 ст. 264 та ст. 13 ЦК України.
Зазначає, що власність відповідачів була набутa на законних підставах, а тому відсутні підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу 1/2 частки об`єкта та для скасування реєстраційних дій державного реєстратора.
Позивач не надав доказів наявності права користування чи власності на земельну ділянку та висновок суду про самовільне зайняття земельної ділянки не підтверджений документально, кадастровий номер і площа ділянки не ідентифіковані.
Вказує, про порушення конституційних та міжнародних гарантій власності, а саме ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини гарантують непорушність права власності.
Суд першої інстанції протиправно позбавив відповідачів їхньої власності, порушивши принцип законності та верховенства права.
Зазначає на невідповідність способу захисту права позивача законодавчо передбаченим засобам.
Позиція учасників справи.
Не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, представник позивача надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить суд апеляційну скаргу ОСОБА_2 – залишити без задоволення, а рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28.06.2023 – залишити в силі.
Вказує, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим.

Крім того, представник Південного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Одеса) подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив суд задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28.06.2023 і скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28.06.2023 та постановити нове рішення, яким закрити провадження у справі в частині вимог до Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області.
Вказує, що Головне територіальне управління юстиції в Одеській області та його структурний підрозділ Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області на час пред`явлення позову та розгляду справи у суді першої інстанції, не було суб`єктом державної реєстрації прав, не здійснює державну реєстрацію прав, не скасовувало записи про державну реєстрацію прав і обтяжень, державний реєстратор, що приймав спірне рішення про державну реєстрацію права власності (з відкриттям розділу) від 16.03.2016 №28763440, не перебувало на час подання позову та розгляду справи у суді першої інстанції у трудових відносинах з Головним територіальним управлінням юстиції в Одеській області, яке не було на час розгляду справи суб`єктом державної реєстрації прав у розумінні Закону, а тому суд першої інстанції мав би відмовити у задоволенні позовних вимог, пред`явлених до Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області як до неналежного відповідача.
Щодо явки сторін.
Представник позивача з`явився до судового засідання та надав суду свої пояснення, представник Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (Південне міжрегіональне Управління Міністерства юстиції (м. Одеса) – Стороженко Лілія Іванівна, була підключена до судового засідання у режимі відеоконференції, однак надати будь-які пояснення по суті справи не змогла у зв`язку з відсутністю належного технічного з`єднання.
Апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до ч. 4 ст. 212 ЦПК України учасник справи, його представник бере участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та засобів електронної ідентифікації, що мають високий рівень довіри, відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", у порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).
Ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, його представник, який подав відповідну заяву, крім випадку коли суд після призначення судового засідання чи під час такого засідання втратив технічну можливість забезпечити проведення відеоконференції (ч. 5 ст. 212 ЦПК України).
А тому ризики технічної неможливості участі у судовому засіданні в режимі відеоконференції, у тому числі переривання зв`язку або відсутності належного технічного з`єднання, покладаються на учасника справи або його представника, який подав відповідну заяву про участь у такому режимі. З огляду на викладене, неможливість представника надати пояснення у зв`язку з технічними проблемами не перешкоджає розгляду справи судом.
Окрім цього, 04 березня 2026 року адвокат Левіт Віктор Семенович подав клопотання про відкладення розгляду справи призначеного на 10 березня 2026 року о 09 год. 30 хв., оскільки він зайнятий у іншому судовому засідання по кримінальній справі, де особа тримається під варто, на підтвердження чого надав повістку про виклик до суду на 10.03.2026 о 15 год. 30 хв. до Приморського суду м.Одеси.
Проте колегія суддів дослідивши вказане клопотання прийшла до висновку про відмову у задоволенні вказаного клопотання з огляду на таке.
Згідно із ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.
В рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
На осіб, які беруть участь у справі, також покладається обов`язок не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.
Матеріалами справи встановлено, що адвокат Левіт В.С. завчасно, а саме 29.01.2026, був повідомлений про час та місце розгляду справи на 10.03.2026 о 09.30 год.
Також повістка-повідомлення про дату та час судового засідання направлялось на адресу ОСОБА_2 , однак на адресу суду повернувся конверт із зворотнім повідомленням «адресат відсутній».
04.03.2026 адвокат Левіт В.С. звернувся з клопотанням про відкладення розгляду справи у зв`язку із тим, що він зайнятий у розгляді іншої кримінальної справи, яка призначена на 15 год. 30 хв..
Однак колегія суддів звертає увагу, що розгляд апеляційної скарги у цьому провадженні було призначено на 09 год. 30 хв., проте стороною скаржника не було наведено неможливості прибуття у судове засідання у визначений час.
Колегія суддів звертає увагу, що необхідними передумовами ефективного судочинства є добросовісне використання учасниками справи процесуальних прав (недопущення зловживання цими правами), добросовісне виконання встановлених законом обов`язків, дотримання всіма суб`єктами судового провадження етичних норм. Здійснюючи свою діяльність на професійній основі судді та адвокати зобов`язані демонструвати і пропагувати високі стандарти процесуальної поведінки.
Вказане відповідає Правилам організації ефективного цивільного судочинства, що розроблені на підставі ст. ст. 1, 3, 55, 131-1, 131-2 Конституції України, ст. 6 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», суддями пілотних судів Одеської області, адвокатами Ради адвокатів Одеської області та прокурорами прокуратури Одеської області в рамках міжнародного проекту «Суд, громадяни, суспільство, держава: співпраця заради змін».
Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. Відтак в кожному випадку заявник при зверненні до суду повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.
Також, прецедентна практика Європейського Суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді (Рішення Суду у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).
Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Крім того, Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. З врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Таким чином, враховуючи тривалі строки розгляду справи, а саме позов подано у листопаді місяці 2019 року, думку позивача про можливість розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, та те, що сама по собі неможливість брати участь у судовому засіданні не є безумовною перешкодою для відкладення судового засідання, колегія суддів керуючись вимогами ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважає можливим розглянути справу за відсутності сторони відповідачів, які належним чином повідомлена про дату та час судового засідання.
Позиція апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджено, що рішенням про державну реєстрацію права власності (з відкриттям розділу) від 16.03.2016 року № 28763440, зареєстровано право власності ОСОБА_2 на об`єкт за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 15,7 кв.м. (реєстраційний номер: 876490851101).
07.04.2017 укладено договір купівлі-продажу 1/2 частки об`єкта нерухомого майна - нежитлового приміщення, загальною площею 15,7 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , і посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко Світлано Володимирівною та зареєстрований в реєстрі за № 328.
Рішенням про державну реєстрацію права власності від 10.04.2017 року № 34707410, зареєстровано право власності ОСОБА_6 на об`єкт за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 15,7 кв.м. (реєстраційний номер: 876490851101).
Земельна ділянка на якій розташований об`єкта нерухомого майна - нежитлового приміщення, загальною площею 15,7 кв.м., знаходиться в межах м.Одеси.
Доказів наявності права користування, власності у ОСОБА_2 , ОСОБА_6 суду не надано.
Відповідно до ч. 1 ст. 31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», проектна документація на будівництво об`єктів розробляється у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, з урахуванням вимог містобудівної документації та вихідних даних і дотриманням вимог законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил та затверджується замовником.
Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», замовник має право виконувати будівельні роботи після подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт відповідному органу державного архітектурно-будівельного контролю - щодо об`єктів будівництва, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1) та щодо об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта та які не потребують отримання дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком об`єктів будівництва, затвердженими Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ч. 2ст. 331ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно(житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Згідно із ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Відповідно до ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Відповідно до приписів п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Згідно з вимогами ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав є обов`зковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяжень підлягає внесенню до Державного реєстру речових прав.
Згідно з ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.
Відповідно до ст. 22 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з вимогами п. 41 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року №1127, передбачено що для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подаються: 1) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; 2) технічний паспорт нерухомого майна; 3) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси; 4) письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність); 5) договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності).
Відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви.
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Згідно з частиною п`ятою статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсним правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Відповідно до ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Суд першої інстанції вказав, що самочинне будівництво не є об`єктом цивільного права, і відповідно, не може бути предметом цивільно-правового договору, суд доходить до висновку, що договір купівлі-продажу 1/2 частки об`єкта нерухомого майна - нежитлового приміщення, загальною площею 15,7 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , укладений, 07.04.2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В. та зареєстрований в реєстрі за № 328 підлягає визнанню недійсним на підставі приписів ч. 1 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України та, у зв`язку з цим, рішення про державну реєстрацію права власності на спірний об`єкт нежитлового приміщення підлягає скасуванню.
Судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що стороною скаржника не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають.
Стосовно доводу скаржника, що суд першої інстанції розглянув справу без залучення ОСОБА_2 до участі у справі, апеляційний суд зазначає наступне..
Так, дійсно якщо проаналізувати позовну заяву, уточнену позовну заяву та інші процесуальні документи Одеської міської ради вбачається, що Одеська міська рада допустила описку у прізвищі відповідача ОСОБА_2 , а саме по тексту вказаних заяв зустрічається як правильне зазначення прізвища відповідача так і з допущеною опискою, а саме: ОСОБА_5 .
Однак колегія суддів зазначає, що скаржник проігнорував, що Одеською міською радою, крім іншого, у позовній заяві зазначено реєстраційний номер облікової картки платника податків (РНОКПП) ОСОБА_2 , а саме: НОМЕР_1 .
Реєстраційний номер облікової картки платника податків (РНОКПП) – це цифровий код, необхідний кожному платнику податків для обліку в фіскальних органах. Протягом усього життя, РНОКПП не змінюється (крім випадків пов`язаних з релігійними переконаннями).
Отже, не дивлячись на те, що по тексту позовної заяви допущено описку у прізвищі відповідача ОСОБА_2 , крім іншого, було зазначено правильний реєстраційний номер облікової картки платника податків, що і надає судам можливість ідентифікувати особу. Саме тому, припущення скаржника, що ОСОБА_2 не була учасником справи не знаходить свого підтвердження. 
Суд першої інстанції може виправити зазначену помилку з власної ініціативи або з ініціативи сторін.
Таким чином, зазначені доводи апеляційної скарги є формальними та не спростовують висновків суду щодо суті спору.
Посилання скаржника щодо відсутності зафіксованих розмірів та площі земельної ділянки, апеляційний суд зазначає таке.
Відповідно до ст. 80 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, на землі комунальної власності.
Згідно зі ст. 83 ЗК України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної і державної власності, а також земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.
Виходячи зі змісту ст. 12 ЗК України, до повноважень міських рад у галузі земельних відносин належить, зокрема, право розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадянам та юридичним особам, здійснення контролю за використанням і охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства, тощо.
Згідно з п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» питання у сфері регулювання земельних відносин вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної або міської ради.
Відповідно до ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.
Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.
Власник земельної ділянки відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Виходячи зі змісту ст. 12 ЗК України, до повноважень міських рад у галузі земельних відносин належить, зокрема, право розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності власність громадянам та юридичним особам, здійснення контролю за використанням і охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства, тощо.
Статтею 116 ЗК України визначені підстави набуття права на землю із земель державної та комунальної власності.
Виходячи з положень наведених норм законодавства, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.
24.09.2018 року Департамент комунальної власності Одеської міської ради листом від 21.09.2018 року № 01-18/1675-09-04 повідомив, що Одеською міською радою рішень стосовно передачі у власність або користування земельної ділянки за адресою: м. Одеса, вул. Дніпропетровська дорога, 68, не приймалось.
Таким чином, земельна ділянка експлуатується без правовстановлюючих документів на землекористування, передбачених ст. 125, 126, 211-6 Земельного кодексу України (далі - ЗК України).
22.10.2018 року Відділ у м. Одесі Головне управління держгеокадастру Одеській області листом від 03.10.2018 року № 2788/112-18 повідомив, що згідно з наявними у Відділі книг реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі, других примірників державних актів та примірників договорів оренди землі станом на 31.12.2012 року не зареєстровано право власності (користування) на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 .
Таким чином, виконавчим органом Одеської міської ради встановлено самовільне зайняття земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, рішення Одеської міської ради про надання у власність чи користування земельної ділянки/території за вказаною адресою Одеською міською радою не приймалось.
Отже, враховуючи наведені норми земельного законодавства, право розпорядження землями комунальної власності належить територіальній громаді, яка реалізує його через відповідний орган місцевого самоврядування, а передача земельних ділянок у власність або користування громадянам чи юридичним особам можлива виключно на підставі рішення відповідної ради та оформлення правовстановлюючих документів у встановленому законом порядку.
Разом з тим, матеріалами справи підтверджується, що Одеською міською радою рішень щодо передачі у власність або користування земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 не приймалось, а право власності чи користування на зазначену земельну ділянку у встановленому законом порядку не зареєстровано.
За таких обставин використання вказаної земельної ділянки без відповідного рішення органу місцевого самоврядування та без оформлення правовстановлюючих документів свідчить про її самовільне зайняття, що суперечить вимогам земельного законодавства України та порушує право територіальної громади міста на володіння, користування та розпорядження землею комунальної власності.
Також варто звернути увагу на те, що відповідно до ч. 2 розділу 1 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 року № 127 (у редакції наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 26.07.2018 року № 186) (далі - Інструкція № 186) технічна інвентаризація - комплекс робіт з обмірювання об`єкта нерухомого майна з визначенням його складу, фактичної площі та об`єму, технічного стану та/або з визначенням змін зазначених характеристик за певний період часу (у разі наявності попередньої інвентаризаційної справи) із виготовленням необхідних документів (матеріалів технічної інвентаризації, технічного паспорта) та обов`язковим внесенням відомостей про об`єкт нерухомого майна до Реєстру об`єктів нерухомого майна (після створення цього Реєстру).
Під час технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна фіксуються основні конструктивні елементи відповідного об`єкту: фундамент, стіни, перекриття, тощо.
Відповідно до п. 3 ч. 2 розділу 3 Інструкції № 186 кожен будинок або прибудова підлягає обміру за своїм периметром поверхнею стін будинку із зняттям усіх необхідних розмірів для підрахунку площі забудови, площі будинку та прибудов.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що розмір самовільно зайнятої земельної ділянки неможливо встановити є хибним, оскільки технічний паспорт від 27.12.2015 року на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , встановлює внутрішні межі самочинного побудованого об`єкту на самовільно зайнятій земельній ділянці територіальної громади м. Одеси.
Доводи апеляційної скарги про відсутності підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки 07.04.2017 року державним реєстратором приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко Світланою Володимирівною на підставі договору купівлі-продажу від 07.04.2017 року № 328 зареєстровано право власності за ОСОБА_3 на 1/2 частини нежитлового приміщення загальною площею 15.7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .
Вищевказане свідчить про те, що спірним договором від 07.04.2017 № 328 ОСОБА_2 здійснила відчуження 1/2 частини на користь ОСОБА_3 по суті незаконно зареєстрованого за собою нежитлового приміщення (тимчасової споруди). 
Існування цього правочину суперечить інтересам територіальної громади м. Одеси та безпосередньо порушує її права та законні інтереси.
Згідно із п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.
Згідно ч. 1. ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Оскільки ОСОБА_2 не набула права власності на так званий об`єкт нерухомого майна, то, відповідно, не мала права відчужувати спірний об`єкт будь-яким третім особам, в тому числі ОСОБА_3 .
Відповідно до ч. 1 ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.
Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Частиною 3 ст. 215 ЦК України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Крім того, слід зазначити, що тимчасова споруда за адресою: АДРЕСА_1 , не відноситься до об`єктів нерухомого майна, щодо яких взагалі можуть укладатись правочини чи/або проводитися державна реєстрація права власності.
У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.
Таким чином, Одеська міська рада обґрунтовано зазначає, що вищезазначений правочин недійсний та оспорила його як заінтересована особа, права та законні інтереси якої порушуються цим договором купівлі-продажу.
Скаржник помилково зазначає, що позивач обрав неналежний спосіб захисту права, оскільки відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права або інтересу у спосіб, що встановлений договором або законом.
Позивач, як власник земельної ділянки комунальної власності, має право вимагати усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, знесення самочинного будівництва, скасування незаконної державної реєстрації права власності.
Зазначений спосіб захисту повністю відповідає правовій позиції Верховного Суду щодо можливості скасування державної реєстрації прав у разі встановлення незаконності набуття права власності на об`єкт нерухомості.
Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту є належним та ефективним.
Посилання скаржника на порушення права власності є необґрунтованими.
Право власності підлягає захисту лише у разі його набуття на законних підставах, натомість судом першої інстанції встановлено, що спірний об`єкт нерухомості створено з порушенням вимог законодавства, а тому відповідач не може користуватися гарантіями захисту права власності.
Верховний Суд неодноразово зазначав, що право власності на самочинне будівництво не підлягає судовому захисту.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не був повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, не спростовують законності ухваленого судового рішення.
З матеріалів справи вбачається, що розгляд справи тривав тривалий час, у ході якого суд першої інстанції неодноразово здійснював повідомлення учасників справи про судові засідання шляхом направлення судових повісток за адресами, зазначеними у матеріалах справи, що підтверджується відповідними доказами у справі.
Відповідно до вимог ЦПК України суд зобов`язаний вжити заходів щодо повідомлення сторін, однак закон не покладає на суд обов`язку забезпечити фактичне отримання кореспонденції учасником справи.
Сам по собі факт неотримання кореспонденції стороною не свідчить про порушення судом порядку повідомлення, якщо судом було здійснено всі необхідні процесуальні дії для належного повідомлення сторони.
Крім того, враховуючи тривалий розгляд справи та неодноразове направлення судових повісток, відповідач мав об`єктивну можливість дізнатися про перебіг судового розгляду та реалізувати свої процесуальні права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо порушення права на участь у судовому розгляді є безпідставними та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.
Також колегія суддів зазначає, що представником Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) подано відзив на апеляційну скаргу, у якому фактично заявлено вимогу про скасування рішення суду першої інстанції та закриття провадження у справі в частині позовних вимог до Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області.
Разом з тим такі доводи не можуть бути предметом розгляду суду апеляційної інстанції з огляду на наступне.
Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) не подавало апеляційної скарги на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28.06.2023, а тому не оскаржує вказане судове рішення у встановленому законом порядку.
Відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції виключно в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Водночас апеляційна скарга ОСОБА_2 не містить вимог про закриття провадження у справі в частині позовних вимог до Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області, а також не містить доводів щодо неналежності цього відповідача.
Таким чином, викладені у відзиві доводи фактично спрямовані на самостійне оскарження рішення суду першої інстанції, що виходить за межі процесуальних прав учасника справи при поданні відзиву на апеляційну скаргу.
Отже, наведені у відзиві аргументи не підлягають врахуванню судом апеляційної інстанції, оскільки виходять за межі доводів та вимог апеляційної скарги.
Таким чином, доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди скаржника з висновками суду першої інстанції та не спростовують встановлених судом обставин справи і правильності застосування норм матеріального права.
Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.
Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.
Докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.
На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.
Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм матеріального та процесуального закону.
З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.
На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу адвоката Левіта Віктора Семеновича, який діє в інтересах ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28 червня 2023 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Головуючий суддя       В.В. Кострицький

Судді         В.А. Коновалова

Ю.П. Лозко