Справа № 645/7514/25
Провадження № 2/645/588/26 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

27 лютого 2026 року м. Харків
Немишлянський районний суд міста Харкова у складі:
головуючого судді – Шевченко Г.С.,
за участю секретаря судових засідань - Пастушенко К.Р.,
прокурора – Трофіменко О.О.,
представника відповідача – адвоката Скрипника С.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом заступника керівника Харківської обласної прокуратури Грюка В.В. в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації, 

в с т а н о в и в:

23.10.2025 року до Немишлянського районного суду м. Харкова звернувся з позовом заступник керівника Харківської обласної прокуратури Грюк В.В. в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації в сумі 1 524 400,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що Немишлянською окружною прокуратурою м. Харкова здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 12017220460002613 від 03.10.2017 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 190 КК України, за фактом шахрайського заволодіння, зокрема, квартирою АДРЕСА_1 . Встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , відповідно до рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12.11.2002 (справа № 2-5731/2002) та договору дарування, посвідченого 25.06.2003 Харківською державною нотаріальною конторою за № 3-679, належала ОСОБА_2 на праві приватної власності. Згідно з договором купівлі-продажу від 22.09.2017, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Щавлєвою І.В. за № 664, ОСОБА_2 продала вказану квартиру ОСОБА_1 . Відповідно до договору купівлі-продажу від 13.02.2018, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Полехіною А.М., ОСОБА_1 продала квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3 . За інформацією, що міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 14.12.2018 № 149500639, за ОСОБА_1 право власності на вказану квартиру було зареєстровано на підставі договору купівлі-продажу від 22.09.2017, власником квартири на підставі договору купівлі-продажу від 13.02.2018, посвідченого нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Полехіною А.М. за №125, є ОСОБА_3 . Водночас, згідно з актовим записом про смерть від 25.11.2016 № 17281, складеним Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка до смерті проживала за адресою: АДРЕСА_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . З довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 25.10.2018 № 53812987 слідує, що у спадковому реєстрі відсутня інформація про відкриття спадщини після смерті ОСОБА_2 . З огляду на те, що в силу ч. 4 ст. 25, п. 11 ч. 1 ст. 346 ЦК України цивільна правоздатність, у тому числі право власності ОСОБА_2 , припинилися у момент її смерті – ІНФОРМАЦІЯ_2 , – на час нотаріального посвідчення договорів від 22.09.2017 та від 13.02.2018 вона не була здатна мати та здійснювати цивільні права та обов`язки, у тому числі цивільні права продавця належної їй за життя квартири. Згідно з довідкою від 25.10.2018 за № 298, виданою ОЖК «Екран», ОСОБА_2 дійсно була зареєстрована та проживала одноособово до дня смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) у кв. АДРЕСА_3 як власник цієї квартири. Відповідно до довідки від 09.11.2018, виданої ОСББ «Маяк», ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , була власником квартири за адресою: АДРЕСА_4 . На день смерті ОСОБА_2 у цій квартирі, окрім ОСОБА_2 , ніхто не проживав та не був зареєстрований. З огляду на викладене, заступник керівника Харківської місцевої прокуратури № 3 (нині – Немишлянська окружна прокуратура м. Харкова) звернувся до суду з позовною заявою в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 22.09.2017 та від 13.02.2018, скасування державної реєстрації права власності у Державному реєстрі прав на нерухоме майно, визнання спадщини відумерлою та передачу спадкового майна у власність територіальної громади м. Харкова. Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 29.03.2023 у справі № 645/7560/18 зазначену позовну заяву заступника керівника Харківської місцевої прокуратури № 3 задоволено в повному обсязі. Постановою Полтавського апеляційного суду від 29.10.2024 у справі № 645/7560/18 задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_3 , рішення суду першої інстанції від 29.03.2023 скасовано, у задоволенні позову прокурора відмовлено. Постановою Верховного Суду від 23.07.2025 частково задоволено касаційну скаргу Харківської обласної прокуратури. Постанову Полтавського апеляційного суду від 29.10.2024 змінено щодо мотивів її прийняття в частині позовних вимог про визнання спадщини відумерлою та передачу вказаного спадкового майна у власність територіальної громади м. Харкова, у решті постанову залишено без змін.
Верховний Суд зазначив, що оскільки майно, на яке територіальна громада м. Харкова в особі Харківської міської ради претендує, як на відумерлу спадщину, було відчужене на користь ОСОБА_3 , яка є добросовісним набувачем, тому апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги заступника керівника Харківської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Харківської міської ради про визнання спірної квартири відумерлою спадщиною та передачу її позивачу задоволенню не підлягають. Також апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що за встановлених фактичних обставин у цій справі при відчуженні спадкового майна територіальна громада м. Харкова має право лише на відшкодування вартості спадкового майна за ринковими цінами, а таких позовних вимог прокурором заявлено не було. Таким чином, за обставин цієї справи, територіальна громада м. Харкова не може розраховувати на повернення спірної квартири АДРЕСА_1 у власність територіальної громади м. Харкова у зв`язку з її відчуженням добросовісному набувачу ОСОБА_3 , а має право лише на отримання грошової компенсації від особи, яка завдала такої шкоди.
Як зазначено Верховним Судом у постанові від 23.07.2025 по справі № 645/7560/18, належним способом захисту прав територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради у зв`язку з відчуженням спадкового майна – квартири АДРЕСА_1 , особою, яка не є спадкоємцем, на користь добросовісного набувача, є отримання грошової компенсації.
Прокурор зазначає, що постанова Верховного Суду від 23.07.2025 у справі №645/7560/18 про визнання правочинів недійсними, скасування державної реєстрації права власності на квартиру, визнання спадщини відумерлою та передачу спадкового майна у власність громадян повністю відповідає критеріям преюдиційності.
Під час досудового розслідування у вищезазначеному кримінальному провадженні встановлено, що згідно з договором купівлі-продажу від 22.09.2017, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Щавлєвою І.В. за № 664, ОСОБА_2 продала квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_1 . У подальшому, за договором купівлі-продажу від 13.02.2018, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Полехіною А.М. (реєстровий номер 125), ОСОБА_1 продала зазначену квартиру ОСОБА_3 . Таким чином, стягнення грошової компенсації на користь територіальної громади м. Харкова у зв`язку з відчуженням вказаного спадкового майна повинно відбутися безпосередньо з ОСОБА_1 , оскільки саме остання незаконно заволоділа спадковим майном та у послідуючому розпорядилася ним на власний розсуд.
Відповідно до висновку оцінювача про вартість нерухомого майна (квартира), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , виданого суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «ЛІК-ПРОЕКТ», ринкова вартість квартири станом на 10.10.2025 становить 1 524 400, 00 гривень.
З приводу свого звернення до суду прокурор зазначив, що Харківська обласна прокуратура відповідно до вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» ґрунтовно поінформувала Харківську міську раду про існування порушень інтересів держави в частині неодержання грошової компенсації у зв`язку з реалізацією майна відумерлої спадщини (лист від 11.09.2025 № 15/2-530вих-25). Проте станом на 15.10.2025 відповіді від зазначеного уповноваженого органу щодо вжитих заходів реагування на вказане порушення інтересів держави не надано. Окрім цього слід звернути увагу на те, що Харківська міська рада була стороною у справі №645/7560/18 за позовом керівника Харківської місцевої прокуратури №3 (нині – Немишлянська окружна прокуратура м. Харкова) про визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 22.09.2017 та від 13.02.2018, скасування державної реєстрації права власності у Державному реєстрі прав на нерухоме майно, визнання спадщини відумерлою та передачу спадкового майна у власність територіальної громади м. Харкова, а тому безумовно є обізнаною про судові рішення у даній справі. Оскільки запитуваної інформації уповноваженим органом не надано, заходів до усунення порушень вказаних інтересів держави ним не вжито. Наведене свідчить, що Харківська міська рада фактично самоусунулася від реалізації повноважень щодо захисту інтересів держави в особі територіальної громади міста. З урахуванням зазначеного прокурор не може зволікати із поданням позову до суду з метою захисту інтересів держави. При цьому прокурором дотримано вимоги ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» щодо попереднього, до звернення до суду, повідомлення уповноваженого органу про наявність порушень інтересів держави.
Ухвалою Немишлянського районного суду м.Харкова від 24.10.2025 відкрито провадження у справі за вказаним позовом, вирішено про розгляд справи за правилами загального позовного провадження у справі, призначено підготовче засідання.
Ухвалою суду від 17.11.2025 у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Скрипника С.І. про направлення за підсудністю цивільної справи за позовом заступника керівника Харківської обласної прокуратури Грюка В.В. в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації - відмовлено.
01.12.2025 представником відповідача - адвокатом Скрипником С.І. до суду подано відзив на позовну заяву з клопотанням про поновлення строку на його подання.
У відзиві представник ОСОБА_1 – адвокат Скрипник С.І. заперечує проти позовних вимог та зазначає, що судами першої, апеляційної та касаційної інстанції у справі № 645/7560/18 було встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , відповідно до рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12.11.2002 (справа № 2- 5731/2002) та договору дарування, посвідченого 25.06.2003 Харківською державною нотаріальною конторою за № 3-679, належала ОСОБА_2 на праві приватної власності. Згідно з договором купівлі-продажу від 22.09.2017, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Щавлєвою І.В. за № 664, ОСОБА_2 продала вказану квартиру ОСОБА_1 . Відповідно до договору купівлі-продажу від 13.02.2018, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Полехіною А.М., ОСОБА_1 продала квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3 . Дані договори не визнані судом нікчемними або недійсними, тому ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є добросовісним набувачами. Це означає, що з формально-юридичної точки зору правочини вважаються чинними, доки не будуть оскаржені та скасовані в судовому порядку, тому відповідач не можете нести відповідальність за наслідки дій шахрая, який використав цей договір для свого злочину.
ОСОБА_1 , укладаючи договір купівлі-продажу квартири з особою, яка діяла на підставі документів, що посвідчували її як ОСОБА_2 , мала єдину законну мету – придбання житла. При цьому здійснила всі розумно необхідні заходи для перевірки продавця та документів (наскільки це можливо без спеціальних доступів до закритих баз даних). У свою чергу, зміст договору купівлі-продажу від 22.09.2017, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Щавлєвою І.В. за № 664 свідчить про те, що нотаріусом при посвідченні правочину були встановлені сторони правочину, перевірені їх дієздатність а також належність відчужуваної квартирі продавцю, встановлено відсутність заборони на відчуження або арешту на квартиру на час укладання правочину.
Харківською місцевою прокуратурою № 3 (на цей час – Немишлянська окружна прокуратура м. Харкова) здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні №12017220460002613 від 03.10.2017 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 190 КК України, за фактом шахрайського заволодіння, зокрема, квартирою АДРЕСА_1 , яке досі не завершено. Особа, яка здійснила шахрайські дії відносно вказаної квартири – не встановлена. Доказами вини відповідача може бути лише вирок суду, постановлений у кримінальній справі щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. З огляду на матеріали справи та позовну заяву, у прокуратури відсутні докази, які б свідчили про противоправні дії відповідача при укладанні правочину щодо купівлі спірної квартири. Відповідач наголошує, що діяв в рамках закону, на підставі документів, що не викликали сумнівів у їхній законності. Кримінальне провадження не довело вину відповідача, а договір купівлі-продажу квартири не скасовано, тобто відповідач є особою, яка потерпіла від злочину (шахрайства). Відповідно ст. 1166 ЦК України особа несе цивільну відповідальність лише за власне протиправне винувате діяння (бездіяльність). Відсутність доказів про винувате діяння ОСОБА_1 унеможливлює стягнення грошової компенсацію за шкоду, заподіяну іншою особою. Позивач повинен довести не лише факт заподіяння шкоди, але й наявність прямого зв`язку між діями (бездіяльністю) відповідача та цією шкодою, а також вину відповідача у її заподіянні.
Представник відповідача у відзиві також звертає увагу суду на те, що позивач посилається на незалежну оцінку майна, яка була зроблена з метою визначення суми компенсації. У якості додатка до позову надано витяг зі звіту з незалежної оцінки майна: АДРЕСА_4 . Витяг зі звіту складається з одного аркушу із зазначенням, що звіт виконано суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «ЛІК-ПРОЕКТ» та висновку про ринкову вартість квартири, підписаного оцінювачем та директором ТОВ «ЛІК-ПРОЕКТ» Тамановим В.О. Також зрозуміло, що оцінювачем був обраний методичний підхід до оцінки квартири у вигляді порівняльного підходу (аналог продаж). Ринкова вартість об`єкта оцінки визначена на рівні 1 524 400, 00 гривень (без ПДВ). Інші дані для аналізу вищевказаного звіту відсутні. Витяг зі звіту щодо оцінки майна, виконаний суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «ЛІК-ПРОЕКТ», не містить інформацію відносно особистого огляду оцінювачем ОСОБА_4 вищевказаної квартири, також відсутні у висновку й фотоматеріали об`єкту оцінки вищевказаної квартири.
Відповідач для проведення незалежної оцінки майна звернувся до суб`єкта оціночної діяльності – ТОВ «Сокур Он», яке, на підставі фотоматеріалів, наданих відповідачем, використовуючи порівняльний аналіз, дійшло висновку, що станом на 25.11.2025 року ринкова вартість Двокімнатної квартири, загальною площею 45,5 кв.м., житловою площею 30,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 (минула назва АДРЕСА_5 складає 815 000,00 грн. (без ПДВ). Вважає, що завищена оцінка майна відповідно до висновку оцінювача ОСОБА_4 – це неякісна оціночна діяльність оцінювача, метою якого було цілеспрямоване викривлення даних. Таким чином, для подальшого розгляду справи щодо стягнення з належного відповідача компенсації на користь Харківської міської ради слід використовувати іншу вартість, а саме 815 000,00 грн. (без ПДВ). Також, представник відповідача наголошував на відсутності обґрунтування підстав для представництва прокурором інтересів Харківської міської ради у даній справі. 
08.12.2025 прокурором подано до суду відповідь на відзив разом із клопотанням про долучення доказів. Щодо твердження представника відповідача про подання позову до неналежного відповідача зазначає, що під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12017220460002613 встановлено, що на момент продажу квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 померла, а тому жодним чином не могла здійснити вказаний правочин на користь відповідача. Відповідачем не вказано як саме відповідач пересвідчилася у достовірності документів ОСОБА_2 . Прокурор зауважує, що ОСОБА_1 протягом 2016-2021 років неодноразово придбавала житлові приміщення та майже одразу продавала їх іншим особам. Так, відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, ОСОБА_1 : 16.02.2016 придбала житловий будинок, загальною площею 143,4 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_6 , та продала 09.03.2016; 09.03.2016 придбала двокімнатну квартиру, загальною площею 44,7 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_7 , та продала 26.09.2016; 22.11.2016 придбала однокімнатну квартиру, загальною площею 39,3 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_8 , та продала 29.06.2017; 03.02.2017 придбала житловий будинок, що розташований: АДРЕСА_9 , та продала 20.08.2019; 24.07.2017 придбала двокімнатну квартиру, загальною площею 47,2 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_10 , та продала 08.09.2017; 22.09.2017 придбала двокімнатну квартиру, загальною площею 44,9 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 (спірна квартира), та продала 13.02.2018; 15.01.2018 придбала двокімнатну квартиру, загальною площею 44,7 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_11 , та продала 07.06.2018; 01.02.2018 придбала однокімнатну квартиру, загальною площею 39,7 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_12 , та продала 03.07.2018; 04.07.2018 придбала однокімнатну квартиру, загальною площею 31 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_13 , та продала 05.01.2023; 12.09.2020 придбала трикімнатну квартиру, загальною площею 59,2 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_14 , та продала 01.10.2020; 28.12.2020 придбала житловий будинок, загальною площею 115 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_15 , та продала 15.07.2021; 12. 06.05.2021 придбала двокімнатну квартиру, загальною площею 47,6 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_16 , та продала 07.09.2021; 18.06.2021 придбала однокімнатну квартиру, загальною площею 38,1 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_17 , та продала 28.12.2022. Наведене свідчить про те, що діяльність відповідача на ринку нерухомості у відповідний період не була поодинокою чи випадковою, а мала системний характер, що підтверджується укладенням значної кількості правочинів щодо купівлі-продажу квартир та житлових будинків у короткі проміжки часу. За наявності подібного досвіду у сфері цивільного обороту нерухомості від відповідача можна очікувати підвищеного рівня обачності та належної уважності при перевірці правочинності дій продавця, автентичності документів та відповідності особи, що бере участь у правочині. Такий підхід відповідає усталеному розумінню критеріїв добросовісного набувача, згідно з яким покупець повинен довести, що він не знав і за обставинами справи не міг знати про порушення прав законного власника. У цьому контексті укладення договору купівлі-продажу з ОСОБА_2 , яка фактично не могла брати в ньому участі, у поєднанні з іншими встановленими обставинами, потребує від відповідача надання переконливих доказів, що вона вчинила всі дії, які могли бути розумно очікувані від обачного учасника цивільного обороту, і що на момент укладення договору в неї не було об`єктивних підстав сумніватися в правомірності поведінки продавця. Крім того, аналізом Єдиного державного реєстру судових рішень (https://reyestr.court.gov.ua/) встановлено, що слідчим відділом Харківського РУП № 2 Головного управління Національної поліції в Харківській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12018220470004468 від 09.08.2018, за ознаками складу злочину передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, за фактом заволодіння квартирою шахрайським шляхом. Так, 04.07.2018 не встановлена особа шахрайським шляхом заволоділа квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_13 , чим спричинила матеріального збитку ОСОБА_5 . Досудовим розслідування встановлено, що 04.07.2018 невстановлена особа, заволоділа квартирою ОСОБА_5 , уклавши 04.07.2018 року від її імені, шляхом підроблених документів, договір купівлі-продажу вказаної квартири із ОСОБА_1 . Відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 04.07.2018 ОСОБА_5 продала квартиру АДРЕСА_18 . Вказаний правочин посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Корнійчук Оленою Валентинівною за реєстровим номером № 2711 від 04.07.2018. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 15.08.2018 у справі № 643/11373/18 накладено арешт на квартиру АДРЕСА_18 шляхом заборони будь-яким особам укладати угоди, стосовно цього майна та здійснювати його відчуження. Тобто, протягом 2017-2018 років існує, як мінімум, два випадки заволодіння квартирами шахрайським способом, первинним покупцем яких була ОСОБА_1 , що вказує на недобросовісність останньої. Прокурор звертався із позовною заявою в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 22.09.2017 та від 13.02.2018, скасування державної реєстрації права власності у Державному реєстрі прав на нерухоме майно, визнання спадщини відумерлою та передачу спадкового майна у власність територіальної громади м. Харкова. Судами у справі №645/7560/18 встановлено, що прокурором обрано не ефективний спосіб захисту інтересів держави, а тому у задоволенні позовних вимог відмовлено. Верховний Суд у своєму рішенні вказав, що: «…за обставин цієї справи, територіальна громада м. Харкова не може розраховувати на повернення спірної квартири АДРЕСА_1 у власність територіальної громади м. Харкова, у зв`язку з її відчуженням добросовісному набувачу ОСОБА_3 , а має право лише на отримання грошової компенсації від особи, яка завдала такої шкоди.». Тобто, добросовісним набувачем судами визнано лише ОСОБА_3 , якій ОСОБА_1 продала спірну квартиру. Наведені договори купівлі-продажу від 22.09.2017 та від 13.02.2018 не визнано судом нікчемними або недійсними, оскільки такий спосіб захисту не є ефективним. З огляду на це, прокурор звернувся до суду із даною позовною заявою саме задля стягнення грошової компенсації, так як лише таким чином можливо повною мірою захистити та відновити порушені права позивача.
Прокурор зазначає, що відсутність постановленого вироку у кримінальній справі жодним чином не перешкоджає у встановленні прямого зв`язку між діями ОСОБА_1 під час укладання договору купівлі-продажу від 22.09.2017 та завданими збитками Харківській міській раді у вигляді неотримання грошової компенсації у зв`язку з реалізацією майна відумерлої спадщини. Відповідно до висновку оцінювача про вартість нерухомого майна (квартира), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , виданого суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «ЛІК-ПРОЕКТ», ринкова вартість квартири визначена шляхом аналізу цін продажу та пропонування подібного майна та станом на 10.10.2025 становить 1 524 400, 00 гривень. Водночас, відповідачем наданий Звіт про оцінку майна, що виданий 25.11.2025 суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Сокур Он», відповідно до якого ринкова вартість спірної квартири становить 815 000,00 гривень. Оцінку об`єкта здійснено за допомогою порівняльного підходу та зі слів замовника, ОСОБА_1 , за фото квартири, оскільки нинішні власники квартири перебувають за кордоном, є об`єктивно заниженою. Крім того, висновок ТОВ «Сокур Он» містить застереження щодо використання результатів оцінки, а саме: «Даний звіт не повинен використовуватися для укладання будь-яких угод з використанням державних коштів, грошей територіальних громад та соціальних програм, що фінансуються Державою.». Прокурор звертає увагу суду, що спір у даній справі стосується стягнення грошової компенсації у зв`язку з реалізацією майна відумерлої спадщини до бюджету Харківської міської ради. Прокурором 03.12.2025 сформовано Довідку про оціночну вартість об`єкта нерухомості, унікальний реєстраційний номер № 201-20251203-0010866420, згідно з якою оціночна вартість об`єкта оцінки, ураховуючи всі його параметри (площу квартири, кількість кімнат, поверх, рік забудови будинку тощо), складає 1 416 909,06 гривень. Різниця оціночної вартості, встановленої ТОВ «Сокур Он» та розрахованої Модулем Єдиної бази і визначеної у висновку ТОВ «ЛІК-ПРОЕКТ» складає понад 80%, що вказує на заниженість ринкової вартості, наданої відповідачем.
16.12.2025 представником відповідача - адвокатом Скрипник С.І. до суду подані заперечення на відповідь на відзив. У запереченнях представник відповідача зазначив, що представник позивача робить хибний висновок, що ОСОБА_1 , як покупець, мала обов`язок ретельно перевіряти усі обставини, пов`язані з правочином, а саме за договором купівлі-продажу від 22.09.2017, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Щавлєвою І.В. за № 664. Але ці твердження представника позивача не відповідають дійсності. Обов`язки покупця об`єкта нерухомості встановлюються договором купівлі-продажу об`єкту нерухомості або законом. Враховуючи те, що продаж нерухомого майна було здійснено фізичною особою фізичній особі за звичайними (ринковими) цінами, то обов`язку оподаткування податком на доходи фізичних осіб у Відповідача не виникло, оскільки остання, як фізична особа, фактично понесла витрати на придбання майна. Відповідно до п. 3 договору купівлі-продажу від 22.09.2017, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Щавлєвою І.В. за № 664, підтверджено факт проведення зі сторони ОСОБА_1 повного розрахунку за продане нерухоме майно та відсутність щодо неї будь-яких претензій фінансового характеру. Таким чином, крім оплати за придбану квартиру усієї обумовленої договором суми, інших обов`язків у відповідача за договором купівлі-продажу від 22.09.2017, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Щавлєвою І.В. за № 664, на момент укладання цього правочину не існувало. Теза представника позивача (з урахуванням існування двох випадків заволодіння квартирами шахрайським способом, первинним покупцем яких була ОСОБА_1 ), про нібито на недобросовісність останньої як покупця, є хибною та бездоказовою. Витяг зі звіту складається з одного аркушу із зазначенням, що звіт виконано суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «ЛІК-ПРОЕКТ» та висновку про ринкову вартість квартири, підписаного оцінювачем та директором ТОВ «ЛІК-ПРОЕКТ» Тамановим В.О. Також зрозуміло, що оцінювачем був обраний методичний підхід до оцінки квартири у вигляді порівняльного підходу (аналог продаж). Ринкова вартість об`єкта оцінки визначена на рівні 1 524 400, 00 гривень (без ПДВ). Інші дані для аналізу вищевказаного звіту відсутні. Витяг зі звіту щодо оцінки майна, виконаний суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «ЛІК-ПРОЕКТ», не містить інформацію відносно особистого огляду оцінювачем ОСОБА_4 вищевказаної квартири, також відсутні у висновку й фотоматеріали об`єкту оцінки вищевказаної квартири. У свою чергу, відповідач для проведення незалежної оцінки майна звернулась до суб`єкта оціночної діяльності – ТОВ «Сокур Он», яке, на підставі фотоматеріалів, наданих відповідачем, використовуючи порівняльний аналіз, дійшло висновку, що станом на 25.11.2025 року ринкова вартість двокімнатної квартири, загальною площею 45,5 кв.м., житловою площею 30,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 (минула назва АДРЕСА_5 складає 815 000,00 грн. (без ПДВ). 
22.12.2025 прокурором до суду подано додаткові пояснення у справі, в яких зазначив, що предмет спірних правовідносин характеризується питанням добросовісності дій ОСОБА_1 під час придбання квартири АДРЕСА_1 , у ОСОБА_6 . Враховуючи низку фактів, які свідчать про недобросовісність дій відповідача (швидкий продаж спірної квартири, наявність декількох кримінальних проваджень, численні угоди про купівлі-продаж нерухомості протягом 2016-2021 років тощо), саме відповідач повинна довести добросовісність своїх дій. Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/ недобросовісності набувача, що суттєво як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції, не можуть вважатися такими, що відповідають вимозі законності втручання у право мирного володіння майном. Посилається на судову практику, зазначає, що представник відповідача вказує на те, що у висновку оцінювача про вартість нерухомого майна (квартира), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , виданого суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «ЛІК-ПРОЕКТ», відсутні фотоматеріали об`єкту оцінки, натомість відповідачем надано висновок, який ґрунтується на фото квартири. Однак, надані відповідачем фотографії є явно застарілими та не відповідають теперішньому стану квартири, що є логічним висновком, оскільки власники перебувають закордоном, а ОСОБА_1 доступу до спірної квартири не має, так як продала її ще у 2017 році, отже, ймовірно, надані оцінювачу фото зроблені орієнтовно 8 років тому. Прокурор підкреслив, що висновок ТОВ «Сокур ОН» є недостовірним доказом у справі, оскільки вказаний висновок містить застереження щодо використання результатів оцінки, а саме: «Даний звіт не повинен використовуватися для укладання будь-яких угод з використанням державних коштів, грошей територіальних громад та соціальних програм, що фінансуються Державою.». У даному випадку предметом позову є кошти, які підлягають стягненню безпосередньо до місцевого бюджету. 
Ухвалою суду від 22.12.2025 відмовлено в задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Скрипника С.І. про залишення без розгляду позовної заяви заступника керівника Харківської обласної прокуратури Грюка В.В. в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації.
Ухвалою суду від 14.01.2026 закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті.
У судовому засіданні прокурор позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити.
Представник Харківської міської ради у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, надав до суду заяву, в якій просить слухати справу без його участі, позовні вимоги підтримав.
Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, була повідомлена належним чином про дату, час і місце судового розгляду справи.
Представник ОСОБА_1 – адвокат Скрипник С.І. у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, оскільки прокурором не доведено наявність вини у діях ОСОБА_1 при укладанні договору купівлі-продажу спірної квартири, що унеможливлює стягнення грошової компенсації за шкоду, заподіяну іншою особою. 
Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.
Право власності на квартиру АДРЕСА_1 належало ОСОБА_2 наступним чином: частка вказаної квартири на підставі договору дарування, посвідченого 1-ою ХДНК 25.06.2003 за р.№3-679, частка вказаної квартири на підставі рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 12.11.2002 по справі №2-5731/2002, відповідно до довідки КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації Харківської області» №2505354.
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померла у віці 63 років ІНФОРМАЦІЯ_2 (актовий запис про смерть №17281 від 25.11.2016). 
Як вбачається з договору купівлі-продажу від 22.09.2017, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Щавелевою І.В. за р. №664, ОСОБА_2 продала квартиру за адресою: АДРЕСА_4 ОСОБА_1 .
За приписами ч. 4 ст. 25, п. 11 ч. 1 ст. 346 ЦК України цивільна правоздатність, у тому числі право власності ОСОБА_2 , припинилася у момент її смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), на час нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу від 22.09.2017 р. остання не була здатна мати та здійснювати цивільні права та обов`язки, у тому числі цивільні права продавця належної їй за життя квартири, не могла бути стороною вказаного правочину.
Відповідно до договору купівлі-продажу від 13.02.2018, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Полехіною А.М. за р.№125, ОСОБА_1  продала ОСОБА_3 квартиру за адресою: АДРЕСА_4 . Ринкова вартість вказаної квартири станом на 13.02.2018 становила 535 641,00 грн.
Згідно довідки ЖК «Екран» № 278 від 25.10.2018 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , була власником та проживала одна в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Як вбачається з витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, кримінальне провадження за №12017220460002613 внесено 03.10.2017 до ЄРДР за наступних обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення: до Немишлянського ВП ГУ НП в Харківській області надійшла заява від директора Департаменту реєстрації Харківської міської ради про те, що невстановлена особа, подала до Територіального підрозділу Центру надання адміністративних послуг Немишлянського району м. Харкова підроблені документи для здійснення адміністративних дій, за допомогою яких шахрайським шляхом заволоділа квартирою АДРЕСА_3 .
На теперішній час Немишлянською окружною прокуратурою м. Харкова здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 12017220460002613 від 03.10.2017 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 190 КК України, за фактом шахрайського заволодіння, зокрема, квартирою АДРЕСА_1 .
Згідно даних довідки зі спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 25.10.2018 року №53812987, у спадковому реєстрі відсутня інформація про відкриття спадщини після смерті ОСОБА_2 .
Відповідно до довідки ОСББ «Маяк» від 09.11.2018, ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , була власником кватири АДРЕСА_1 , на день її смерті у вказаній квартирі ніхто не проживав та не був зареєстрований.
З інформаційної довідки з Державного реєстру прав на нерухоме майно №119053410 від 30.03.2018 вбачається, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 13.02.2018, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Полехіною А.М. за р.№125.
У грудні 2018 р. заступник керівника Харківської місцевої прокуратури № 3 (нині – Немишлянська окружна прокуратура м. Харкова) звернувся до суду з позовною заявою в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 22.09.2017 та від 13.02.2018, скасування державної реєстрації права власності у Державному реєстрі прав на нерухоме майно, визнання спадщини відумерлою та передачу спадкового майна у власність територіальної громади м. Харкова. 
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 29.03.2023 у справі № 645/7560/18 зазначену позовну заяву заступника керівника Харківської місцевої прокуратури № 3 задоволено в повному обсязі. 
Постановою Полтавського апеляційного суду від 29.10.2024 у справі № 645/7560/18 задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_3 , рішення суду першої інстанції від 29.03.2023 скасовано, у задоволенні позову прокурора відмовлено. 
Постановою Верховного Суду від 23.07.2025 частково задоволено касаційну скаргу Харківської обласної прокуратури. Постанову Полтавського апеляційного суду від 29.10.2024 змінено щодо мотивів її прийняття в частині позовних вимог про визнання спадщини відумерлою та передачу вказаного спадкового майна у власність територіальної громади м. Харкова, у решті постанову залишено без змін.
Верховний Суд зазначив, що оскільки майно, на яке територіальна громада м. Харкова в особі Харківської міської ради претендує, як на відумерлу спадщину, було відчужене на користь ОСОБА_3 , яка є добросовісним набувачем, тому апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги заступника керівника Харківської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Харківської міської ради про визнання спірної квартири відумерлою спадщиною та передачу її позивачу задоволенню не підлягають. Також апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що за встановлених фактичних обставин у цій справі при відчуженні спадкового майна територіальна громада м. Харкова має право лише на відшкодування вартості спадкового майна за ринковими цінами, а таких позовних вимог прокурором заявлено не було. Таким чином, за обставин цієї справи, територіальна громада м. Харкова не може розраховувати на повернення спірної квартири АДРЕСА_1 у власність територіальної громади м. Харкова у зв`язку з її відчуженням добросовісному набувачу ОСОБА_3 , а має право лише на отримання грошової компенсації від особи, яка завдала такої шкоди.
Як зазначено Верховним Судом у постанові від 23.07.2025 по справі № 645/7560/18, належним способом захисту прав територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради у зв`язку з відчуженням спадкового майна – квартири АДРЕСА_1 , особою, яка не є спадкоємцем, на користь добросовісного набувача, є отримання грошової компенсації.
Постанова Верховного Суду від 23.07.2025 у справі №645/7560/18 є преюдиційною у справі, що розглядається.
Звертаючись до суду із позовом заступник керівника Харківської обласної прокуратури Грюк В.В. в інтересах держави в особі Харківської міської ради вказував на те, що стягнення грошової компенсації на користь територіальної громади м. Харкова у зв`язку з відчуженням зазначеного спадкового майна повинно відбутися безпосередньо з ОСОБА_1 , оскільки саме остання незаконно заволоділа спадковим майном та у послідуючому розпорядилася ним на власний розсуд.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) застосовується з огляду на такі принципи: 1) у першому реченні першого абзацу закладається принцип мирного володіння майном, який має загальний характер; 2) принцип, викладений у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплений у другому абзаці принцип визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див.: mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).
Критеріями пропорційності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
Втручання держави у право власності повинне мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.
Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.
Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач - внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див.: рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І, навпаки, встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, провадження №14-208цс18, пункт 100). Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного позову.
Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.
Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частини перша та третя статті 388 ЦК України).
Якщо законом установлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом (частина п`ята статті 12 ЦК України).
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (частина друга статті 328 ЦК України).
Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо.
Зокрема, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу) (частини перша та друга статті 1220 ЦК України).
Відповідно до глави 86 ЦК України за загальним правилом спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово та на підставі споріднення. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Однак, положення зазначеної глави ЦК України передбачають також спадкування не тільки на підставі споріднення, а й за фактом спільного проживання (статті 1258-1265). Зокрема, за положеннями статті 1264 і 1265 ЦК України передбачається, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини та інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно (п`ята черга спадкування), причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення.
Відтак, законодавство про спадщину передбачає, що перехід прав на спадкове майно відбувається на підставі споріднення або факту спільного проживання зі спадкодавцем протягом п`яти років до часу відкриття спадщини як член сім`ї спадкодавця. Правопідверджуючим документом на спадкове майно при цьому є свідоцтво про право на спадщину (стаття 66 Закону України «Про нотаріат»). Відсутність таких спадкоємців та інших осіб, що спільно проживали зі спадкодавцем як члени сім`ї, свідчить про відсутність спадкоємців усіх п`яти черг, передбачених законом.
Одночасно ЦК України запобігає таким ситуаціям, коли відсутність спадкоємців має наслідками відсутність власників спадкового майна та його занепад. А тому передбачає у такому випадку перехід прав на це майно до територіальної громади за місцем знаходження цього майна (стаття 1277 ЦК України). Відтак у разі відсутності спадкоємців за заповітом чи за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття у територіальної громади виникає інтерес щодо переходу спадкового майна у власність громади.
Зокрема, частини перша та друга статті 1277 ЦК України визначає, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини.
Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням (частина третя статті 1277 ЦК України та частина перша статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
Однак відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається з моменту реєстрації цього права.
Зміст зазначених норм права свідчить про те, що спадщина набуває статусу відумерлої саме після набуття чинності рішенням суду про визнання її такою, а право власності на зазначене майно набувається у територіальної громади з моменту реєстрації цього права за громадою. При цьому слід зауважити, що якщо спадкоємці повинні заявити про прийняття спадщини у строк шість місяців із часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України), то територіальна громада зобов`язана подати заяву про визнання спадщини відумерлою лише після спливу одного року із часу відкриття спадщини (частина друга статті 1277 ЦК України).
Також звертає на себе увагу, що за положеннями глави дев`ятої розділу IV ЦПК України справи за заявою про визнання спадщини відумерлою розглядаються в окремому провадженні із залученням органу самоврядування та усіх заінтересованих осіб.
За змістом зазначених норм цивільного та цивільного процесуального права, орган місцевого самоврядування не є спадкоємцем у справі та не залучається до спадкування. Однак у зв`язку з відсутністю інших спадкоємців у нього виникає цивільний інтерес на визнання спадщини відумерлою та отримання її у власність територіальної громади. Зазначене надає підстави місцевій раді звертатись до суду як із заявами про визнання спадщини відумерлою у порядку окремого провадження та у подальшому оформити своє право власності на таке майно, так і з належним позовами в порядку позовного провадження на захист свого інтересу.
Положення ЦК України щодо прийняття спадщини спрямовані на захист прав усіх спадкоємців, які мають права на спадщину, та надають можливість кожному з них захистити своє право чи інтерес, навіть якщо строк на прийняття спадщини пропущено і спадщина вже розподілена між іншими спадкоємцями. Крім того, такі самі права має спадкоємець, якщо спадщина визнана відумерлою та перейшла до територіальної громади.
Зокрема, за змістом статті 1280 ЦК України, якщо після спливу строку для прийняття спадщини і після розподілу її між спадкоємцями спадщину прийняли інші спадкоємці (частини друга і третя статті 1272 цього Кодексу), вона підлягає перерозподілу між ними. Такі спадкоємці мають право вимагати передання їм у натурі частини майна, яке збереглося, або сплати грошової компенсації. Якщо майно, на яке претендує спадкоємець, що пропустив строк для прийняття спадщини, перейшло як відумерле до територіальної громади і збереглося, спадкоємець має право вимагати його передання в натурі. У разі його продажу спадкоємець має право на грошову компенсацію.
Відтак, спадкоємець, який із зазначених причин не зміг прийняти спадщину, яка була перерозподілена між іншими спадкоємцями або перейшла у власність територіальної громади як відумерла, має право на передачу йому належної частки спадщини в натурі, якщо спадщина збереглася, а у випадку неможливості такої передачі у зв`язку з тим, що спадщина не збереглася, або визнана відумерлою та відчужена територіальною громадою на користь іншої особи, має право на отримання лише грошової компенсації. Такий підхід до розв`язання проблем переходу прав на відумерлу спадщину застосовується законодавством задля захисту прав добросовісного набувача майна, що на час переходу прав на це майно не знав та не міг знати про наявність спадкоємців, що мають право на спадщину.
Разом з тим, законодавство не містить положень про можливість територіальної громади отримати відчужене майно в натурі та/або способи захисту інтересів територіальної громади у випадку, якщо спадщина була незаконно передана особі-спадкоємцю, зокрема, на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасоване, та у випадку, коли спадщина такою особою була вже відчужена іншій особі, що позбавило територіальну громаду отримати майно у свою власність як відумерле в порядку, передбаченому цивільним процесуальним законодавством.
Цивільне право та цивільне законодавство передбачає за відсутності норми права, що регулює спірні правовідносини, які виникли між учасниками цивільного спору, застосування при розгляді таких спорів аналогію права або аналогію закону.
Зокрема, стаття 8 ЦК України передбачає, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права).
Отже, у цій справі підлягає застосуванню аналогія закону, що регулює подібні правовідносини, зокрема положення статті 1280 ЦК України, виходячи з таких міркувань.
Інтерес територіальної громади в отриманні спадкового майна у власність громади в разі відсутності спадкоємців є наслідком неотримання спадщини будь-ким зі спадкоємців або наслідком їх відсутності взагалі. За таких обставин слід дійти висновку, що такі правовідносини є подібними до спадкових, хоч до них у цілому не відносяться. На користь цього висновку свідчить також розміщення норм права про можливість визнання спадщини відумерлою саме у книзі шостій ЦК України «Спадкове право».
Відтак захист інтересу територіальної громади щодо відумерлого майна повинен регулюватись та здійснюватися таким самим способом, виходячи з тих самих принципів, як і можливість захистити своє право спадкоємцем, який своєчасно спадщину не прийняв, вона була визнана відумерлою та продана іншій особі.
Як зазначалось, стаття 1280 ЦК України передбачає, що якщо майно, на яке претендує спадкоємець, що пропустив строк для прийняття спадщини, перейшло як відумерле до територіальної громади і збереглося, спадкоємець має право вимагати його передання в натурі. У разі ж продажу такого майна спадкоємець має право на грошову компенсацію.
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Аналіз змісту зазначеної норми свідчить про те, що право на отримання спадкового майна в натурі виникає у спадкоємця лише якщо майно, що було визнане відумерлою спадщиною, збереглося і не було відчужене територіальною громадою. Якщо ж воно було відчужене іншій особі за договором або не збереглося, то спадкоємець має право лише на компенсацію його вартості у грошовому еквіваленті. А відтак, застосовуючи аналогію закону й територіальна громада в разі відчуження спадкового майна особою, яка не є спадкоємцем, або незбереження цього майна, на користь добросовісного набувача, має право на отримання лише грошової компенсації.
Саме такий спосіб захисту порушеного інтересу територіальної громади та спосіб відновлення її інтересу на спадкове майно закон передбачає за відсутності спадкоємців (стаття 16 ЦК України) та у разі продажу спадкового майна іншій особі, якщо остання є добросовісним набувачем.
Захист прав чи інтересів територіальної громади у цьому випадку також має бути реальним, спрямованим на дійсне відновлення порушеного права та/або інтересу, а відтак з метою захисту порушеного права чи інтересу територіальної громади при відчуженні спадкового майна розмір грошової компенсації вартості цього майна визначається, виходячи з його ринкової вартості на час розгляду спору в суді або на час добровільного врегулювання спору між сторонами цих правовідносин.
До таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц, провадження № 14-190цс20.
Аналогічні правові висновки, з посиланням на вищевказану постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц провадження № 14-190цс20, зроблено, зокрема, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 квітня 2024 року у справі № 756/16117/21, провадження № 61-795св24.
Такі ж висновки містяться в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2024 року по справі № 754/446/22.
Тобто, ефективним способом захисту за таких обставин є відшкодування вартості спадкового майна за ринковими цінами на користь Харківської міської територіальної громади особою, яка завдала шкоди.
Суд погоджується з твердженням прокурора про те, що оскільки спадкові справи, видані свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_2 , чи заповіти, спадкові договори – відсутні, то спірне майно, як відумерла спадщина мало перейти до територіальної громади м. Харкова, в особі Харківської міської ради, але цьому перешкодили оспорювані договори купівлі-продажу, укладені між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , а також між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 .
Однак, суд зазначає, що висновки прокурора про те, що саме ОСОБА_1 є особою, з вини якої завдано шкоди інтересам територіальної громади м. Харкова є передчасними, оскільки до суду не надано доказів щодо результатів розгляду кримінального провадження №12017220460002613 від 03.10.2017 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 190 КК України, та встановлення винної особи у цьому провадженні. До суду не надано доказів щодо особи, яка 22.09.2017 після смерті власника квартири - ОСОБА_2 продала від її імені квартиру АДРЕСА_1 , таким чином твердження, що саме з вини ОСОБА_1 вказана квартира протиправно вибула з власності територіальної громади є недоведеним.
Крім того, суд погоджується з твердженням представника відповідача про те, що обов`язок встановлення особи власника та належності йому відчужуваного майна, відповідно до Закону України «Про нотаріат», а також Порядку вчинення нотаріальних дій, при вчиненні правочинів, що підлягають нотаріальному посвідченню покладено на нотаріуса. 
Статтею 5 ЗУ «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус зобов`язаний: зокрема, здійснювати свої професійні обов`язки відповідно до цього Закону; сприяти у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз`яснювати права і обов`язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду; дбайливо ставитися до документів нотаріального діловодства.
Згідно ст. 43 ЗУ «Про нотаріат» (в редакції, чинній на 22.09.2017) не допускається вчинення нотаріальної дії у разі відсутності осіб - її учасників або їх уповноважених представників. При вчиненні нотаріальної дії нотаріуси встановлюють особу учасників цивільних відносин, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії. Встановлення особи здійснюється за паспортом громадянина України або за іншими документами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії (паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичний чи службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідка на проживання особи, яка мешкає в Україні, національний паспорт іноземця або документ, що його замінює, посвідчення інваліда чи учасника Великої Вітчизняної війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи). Посвідчення водія, особи моряка, інваліда чи учасника Великої Вітчизняної війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи, не можуть бути використані громадянином України для встановлення його особи під час укладення правочинів.
Відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 (глава 3 «Установлення особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії» ) п.1 - при вчиненні нотаріальної дії нотаріус установлює особу, що звернулась за вчиненням нотаріальної дії; п. 2 - встановлення особи здійснюється нотаріусом за документами, передбаченими Законом.
За ст. 44 ЗУ «Про нотаріат» під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь. Визначення обсягу цивільної дієздатності фізичної особи здійснюється за паспортом громадянина України або іншими документами, передбаченими статтею 43 цього Закону, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії. Нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. 
Отже, твердження прокурора про те, що ОСОБА_1 , маючи певний досвід в укладенні правочинів з нерухомістю, мала пересвідчитися в особі продавця та належності продавцю відчужуваного майна, є хибним, оскільки цей обов`язок є обов`язком саме нотаріуса, відповідно до ЗУ «Про нотаріат». 
У справі відсутні обґрунтовані відомості про те, що сторони вказаного договору купівлі-продажу були пов`язані, та ОСОБА_1 знала про обставини нікчемності договору купівлі-продажу продажу спірної квартири від 22.09.2017. Після придбання цієї квартири, як пояснив у судовому засіданні представник ОСОБА_1 - для дочки, вона її продала за минуванням потреби через 5 місяців за договором купівлі-продажу від 13.02.2018, посвідченим за р. №125 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Полехіною А.М., що не може свідчити однозначно про недобросовісність дій ОСОБА_1 .
Посилання прокурора на те, що дії ОСОБА_1 з купівлі та продажу квартир у м.Харкові носять систематичний характер і ці дії є протиправними, є лише припущенням, оскільки суду не надано жодного доказу, що свідчить про протиправність її дій, яким встановлено винність ОСОБА_1 . 
Суд зважає на те, що при укладенні договору купівлі-продажу квартири з точки зору принципу добросовісності, розумності та справедливості, п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, покупець вказаної квартири - відповідач ОСОБА_1 була вправі покладатися на офіційні відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та відповідну компетенцію нотаріуса, який має ці обставини перевіряти при посвідчені договору, що презумпції правомірності договору, ст. 204 ЦК України, яка є проявом презумпції добросовісності та принципу правової визначеності у цивільних правовідносинах. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За положенням частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).
Відповідно до частин 1-3 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Таким чином, за відсутності доказів, що свідчать про протиправність дій ОСОБА_1 при вчиненні правочинів, за якими з власності територіальної громади м. Харкова вибула у власність добросовісного набувача квартира  АДРЕСА_1 , стягнення з неї грошової компенсації є необґрунтованим та надмірним втручанням у мирне володіння майном, що є неприпустимим згідно ст. 1 протоколу №1 до ЄКПЛ. Оскільки вина  ОСОБА_1 у завданні шкоди інтересам територіальної громади м. Харкова є недоведеною, у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення з неї грошової компенсації. 
З огляду на викладене, у задоволенні позову заступника керівника Харківської обласної прокуратури Грюка В.В. в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації слід відмовити.
Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 5, 13, 43, 76-81, 89, 141, 247, 264-265, 274-279 ЦПК України, суд
у х в а л и в :

У задоволенні позову заступника керівника Харківської обласної прокуратури Грюка В.В. в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.
Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.
Учасники справи:
прокурор - заступник керівника Харківської обласної прокуратури Грюк Владислав Вікторович, м.Харків, вул. Богдана Хмельницького, буд.4, ЄДРПОУ: 02910108;
позивач - Харківська міська рада, 61003, м. Харків, майдан Конституції, 7, код ЄДРПОУ 04059243;
відповідач - ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , посвідка на постійне місце проживання ІН НОМЕР_2 , видана 22.10.2018; орган, що видав 6301, адреса: АДРЕСА_19 .
Повний текст судового рішення складений 27.02.2026.

Суддя     Г. С. Шевченко