ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
РІШЕННЯ 
20 квітня 2026 року 	Справа № 280/1282/26 м.Запоріжжя	
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Прудивуса О.В. розглянув за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовною заявою: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ),
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Фермерське господарство «Марія Агро» (ЄДРПОУ 39998584, 70100, Запорізька обл., Новомиколаївський р-н, смт. Новомиколаївка, вул. Павла Маленка, буд. 27) 
до: Головного управління ДПС у Запорізькій області (код ЄДРПОУ ВП 44118663, 69035, м. Запоріжжя, проспект Соборний, буд. 166)
про: визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення.

16.02.2026 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі – позивач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Фермерське господарство «Марія Агро» (далі – третя особа) до Головного управління ДПС у Запорізькій області (далі – відповідач), в якому позивач просить:
– визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми «МПЗФ» від 28.11.2025 № 589869-24/08-29 щодо нарахування мінімального податкового зобов`язання у розмірі 19 947,54 грн. за земельні ділянки з кадастровими номерами: 2323680800:03:011:0229; 2323682400:03:005:0019; 2323684700:01:012:0005;
– вирішити питання щодо розподілу судових витрат. 
Позивач обґрунтовує позовні вимоги таким.
Відповідно до договору оренди від 10.12.2013 Головне управління Держземагенства у Запорізькій області (орендодавець) передало, а позивач (орендар) прийняв в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення державної власності для ведення фермерського господарства з кадастровим номером 2323684700:01:012:0005, яка знаходиться на території Різдвянської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області за межами населеного пункту.
24.01.2014 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис про інше речове право, а саме, право оренди зазначеної земельної ділянки за позивачем, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень. 
Відповідно до договору оренди від 28.01.2015 Головне управління Держземагенства у Запорізькій області (орендодавець) передало, а позивач (орендар) прийняв в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення державної власності для ведення фермерського господарства з кадастровим номером 2323682400:03:005:0019, яка знаходиться на території Любицької сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області за межами населеного пункту. 
18.03.2015 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис про інше речове право, а саме, право оренди зазначеної земельної ділянки за позивачем, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень.
Відповідно до договору оренди від 28.04.2015 Головне управління Держземагенства у Запорізькій області (орендодавець) передало, а позивач (орендар) прийняв в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення державної власності для ведення фермерського господарства з кадастровим номером 2323680800:03:011:0229, яка знаходиться на території Веселогаївської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області за межами населеного пункту.
26.05.2015 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис про інше речове право, а саме, право оренди зазначеної земельної ділянки за позивачем, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень.
08.09.2015 позивачем було створено та зареєстровано третю особу, основним видом діяльності якої є КВЕД 01.11 Вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур (а.с.13).
Третьою особою як платником єдиного податку четвертої групи 09.04.2024 подано до контролюючого органу податкову декларацію за 2024 рік, в якій самостійно визначено та сплачено мінімальне податкове зобов`язання за всіма земельними ділянками, зокрема, за досліджуваними земельними ділянками, а також нею було сплачено орендну плату за даними ділянками (а.с.43-52).
28.11.2025 відповідачем було складено та направлено позивачу податкове повідомлення рішення форми «МПЗФ» № 589869-24/08-29 щодо нарахування мінімального податкового зобов`язання у розмірі 19 947,54 грн. за земельні ділянки з кадастровими номерами: 2323680800:03:011:0229; 2323682400:03:005:0019; 2323684700:01:012:0005. 
На переконання позивача, обов`язок щодо сплати мінімального податкового зобов`язання за дослуджувані земельні ділянки належить третій особі, керівником якої є позивач та у користуванні якої знаходяться такі земельні ділянки, відповідно до Закону України від 19.06.2003 № 973-IV «Про фермерське господарство».
Позивач вважає оскаржуване податкове повідомлення-рішення незаконним, необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки зазначений податок вже було сплачено користувачем цієї земельної ділянки – третьою особою відповідно до поданої звітності, а отже, на переконання позивача, його нарахування призвело до подвійного оподаткування одного і того самого об`єкта. З огляду на викладені обставини, позивач просить суд задовольнити позов у повному обсязі.
Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 23.02.2026 відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (у порядку письмового провадження).
06.03.2026 судом отримано відзив на позовну заяву (вх. № 12035 від 06.03.2026), в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, оскільки, якщо фермерське господарство користується земельними ділянками сільськогосподарського призначення, які перебувають у власності членів фермерського господарства, без державної реєстрації переходу такого права користування, то обов`язок з визначення загального мінімального податкового зобов`язання виникає у власників земельних ділянок сільськогосподарського призначення. Згідно з даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за позивачем рахуються земельні ділянки з кадастровими номерами 2323680800:03:011:0229, загальною площею 21,9135 га; 2323682400:03:005:0019, загальною площею 3,0111 га; 2323684700:01:012:0005, загальною площею 1,6956 га. Договори оренди між позивачем та третьою особою про оренду зазначених земельних ділянок не складались та, відповідно, у Державному реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна не реєструвались. З огляду на викладені вище обставини, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
12.03.2026 судом отримано відповідь на відзив (вх. № 13163 від 12.03.2026), в якій представником позивача зазначено, що з моменту державної реєстрації третьої особи (08.09.2015) до неї переходять права та обов`язки щодо використання земельних ділянок, наданих його засновнику. Голова третьої особи, якому надана ділянка в оренду, виступає не як самостійна фізична особа, а як представник фермерського господарства. Досліджувані ділянки мають цільове призначення «для ведення фермерського господарства», тобто вони використовуються виключно для підприємницької діяльності третьої особи, а не для особистих потреб позивача. Отже, на переконання представника позивача, суб`єктом користування і, відповідно, платником податків за ці ділянки є саме третя особа. 
Крім того, представник позивача зазначив, що одним із фундаментальних принципів податкового законодавства є недопущення подвійного оподаткування. Нарахування мінімального податкового зобов`язання фізичній особі за ділянки, за які вже задекларовано та сплачено таке зобов`язання юридичною особою, є прямим порушенням цього принципу.
18.03.2026 до суду від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив (вх. № 14275 від 18.03.2026), якими він підтримав свою правову позицію, викладену у відзиві та просив відмовити у задоволені позову повністю. 
Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
У зв`язку з розглядом даної справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (у порядку письмового провадження) фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Суд, розглянувши матеріали і з`ясувавши обставини адміністративної справи, дослідивши всі наявні у справі докази у їх сукупності,

ВСТАНОВИВ:
Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідача зареєстровано як юридичну особу – філію Державної податкової служби України 30.09.2020 (а.с.94). Згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань третю особу зареєстровано як юридичну особу – фермерське господарство 08.09.2015, засновником та керівником якого є позивач (а.с.12-15).
Відповідно до договору оренди землі від 10.12.2013 Головне управління Держземагенства у Запорізькій області (орендодавець) передало, а позивач (орендар) прийняв в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення державної власності для ведення фермерського господарства з кадастровим номером 2323684700:01:012:0005, яка знаходиться на території Різдвянської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області за межами населеного пункту (а.с.28-31).
24.01.2014 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис про інше речове право, а саме, право оренди зазначеної земельної ділянки за позивачем, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень (а.с.32).
Згідно з договором оренди землі від 28.01.2015 Головне управління Держземагенства у Запорізькій області (орендодавець) передало, а позивач (орендар) прийняв в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення державної власності для ведення фермерського господарства з кадастровим номером 2323682400:03:005:0019, яка знаходиться на території Любицької сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області за межами населеного пункту (а.с.33-36). 
18.03.2015 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис про інше речове право, а саме, право оренди зазначеної земельної ділянки за позивачем, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень (а.с.36-37).
Відповідно до договору оренди землі від 28.04.2015 Головне управління Держземагенства у Запорізькій області (орендодавець) передало, а позивач (орендар) прийняв в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення державної власності для ведення фермерського господарства з кадастровим номером 2323680800:03:011:0229, яка знаходиться на території Веселогаївської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області за межами населеного пункту (а.с.38-41).
26.05.2015 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис про інше речове право, а саме, право оренди зазначеної земельної ділянки за позивачем, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень (а.с.42).
08.09.2015 позивачем було створено та зареєстровано третю особу, основним видом діяльності якої є КВЕД 01.11 Вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур (а.с.13).
Третьою особою як платником єдиного податку четвертої групи 09.04.2024 подано до контролюючого органу податкову декларацію за 2024 рік, в якій самостійно визначено та сплачено мінімальне податкове зобов`язання за всіма земельними ділянками, зокрема, за досліджуваними земельними ділянками, а також нею було сплачено орендну плату за даними ділянками (а.с.43-52).
28.11.2025 відповідачем було складено та направлено позивачу податкове повідомлення рішення форми «МПЗФ» № 589869-24/08-29 щодо нарахування мінімального податкового зобов`язання у розмірі 19 947,54 грн. за земельні ділянки з кадастровими номерами: 2323680800:03:011:0229; 2323682400:03:005:0019; 2323684700:01:012:0005 за 2024 рік (а.с.60). 
Оцінюючи правомірність податкового повідомлення-рішення форми «МПЗФ» від 28.11.2025 № 589869-24/08-29 щодо нарахування мінімального податкового зобов`язання у розмірі 19 947,54 грн. за земельні ділянки з кадастровими номерами: 2323680800:03:011:0229; 2323682400:03:005:0019; 2323684700:01:012:0005, суд виходить із такого.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 2 ст. 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Податковий кодекс України (далі – ПК України) регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Відповідно до пп. 14.1.147. п. 14.1 ст. 14 ПК України плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.
Згідно зі ст. 269 ПК України платниками плати за землю є: платники земельного податку: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі, яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності на правах постійного користування; платники орендної плати - землекористувачі (орендарі) земельних ділянок державної та комунальної власності на умовах оренди. Особливості справляння податку суб`єктами господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, встановлюються главою 1 розділу XIV цього Кодексу.
Нормою п. 270.1 ст. 270 ПК України встановлено, що об`єктами оподаткування платою за землю є: 
270.1.1. об`єкти оподаткування земельним податком: земельні ділянки, які перебувають у власності; земельні частки (паї), які перебувають у власності; земельні ділянки державної та комунальної власності, які перебувають у володінні на праві постійного користування; 
270.1.2. об`єкти оподаткування орендною платою - земельні ділянки державної та комунальної власності, надані в користування на умовах оренди.
За приписами п. 286.1 ст. 286 ПК України підставою для нарахування земельного податку є: а) дані державного земельного кадастру; б) дані Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; в) дані державних актів, якими посвідчено право власності або право постійного користування земельною ділянкою (державні акти на землю); г) дані сертифікатів на право на земельні частки (паї); ґ) рішення органу місцевого самоврядування про виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв); д) дані інших правовстановлюючих документів, якими посвідчується право власності або право користування земельною ділянкою, право на земельні частки (паї); е) дані Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих, визначеного у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку.
У разі подання платником податку до контролюючого органу правовстановлюючих документів на земельну ділянку, земельну частку (пай), відомості про які відсутні у базах даних інформаційних систем центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, нарахування податку фізичним особам здійснюється на підставі поданих платником податку відомостей до отримання контролюючим органом інформації про перехід права власності на об`єкт оподаткування.
Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, у сфері будівництва щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
У разі подання платником податку до контролюючого органу правовстановлюючих документів на земельну ділянку, відомості про яку відсутні у базах даних інформаційних систем центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, сплата податку фізичними та юридичними особами здійснюється на підставі поданих платником податку відомостей до отримання контролюючим органом інформації про перехід права власності на об`єкт оподаткування.
Власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою (п. 287.1 ст. 287 ПК України).
Законом України від 30.11.2021 № 1914-ІХ "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень" для платників податків, у яких у власності та/або користуванні (оренді, суборенді, емфітевзисі. постійному користуванні) є земельні ділянки, віднесені до сільськогосподарських угідь, вводиться поняття мінімального податкового зобов`язання.
Відповідно до п. 64 розділу XX "Перехідні положення" ПК України першим роком, за який визначається мінімальне податкове зобов`язання, є 2022 рік.
За положеннями пп. 170.14.1. п. 170.14 ст. 170 ПК України для платників податку - власників, орендарів, користувачів на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) земельних ділянок, віднесених до сільськогосподарських угідь, не переданих такими особами в оренду (суборенду), емфітевзис або інше користування на підставі договорів, укладених та зареєстрованих відповідно до законодавства, загальне мінімальне податкове зобов`язання визначається контролюючим органом.
Згідно з п.п. 170.14.3. п. 170.14 ст. 170 ПК України визначення загального мінімального податкового зобов`язання фізичним особам здійснюється контролюючими органами за податковою адресою таких осіб. Мінімальне податкове зобов`язання обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного земельного кадастру та/або на підставі оригіналів чи належним чином засвідчених копій відповідних документів платника податків, зокрема документів, що підтверджують право власності/ користування.
У пп. 170.14.5. п. 170.14 ст. 170 ПК України встановлено, що до загальної суми сплачених протягом податкового (звітного) року податків, зборів, платежів для платника податку - фізичної особи включаються: податок на доходи фізичних осіб (далі - податок) та військовий збір з доходів від продажу власної сільськогосподарської продукції; земельний податок за земельні ділянки, віднесені до сільськогосподарських угідь.
Відповідно до пп. 38-1.1.2 п. 38-1.1. ст. 38-1 ПК України мінімальне податкове зобов`язання щодо земельної ділянки, нормативна грошова оцінка якої не проведена, обчислюється за формулою: МПЗ = НГО x S x К x М / 12, де: МПЗ мінімальне податкове зобов`язання; НГО - нормативна грошова оцінка 1 гектара ріллі по Автономній Республіці Крим або по області з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим Кодексом для справляння плати за землю; S - площа земельної ділянки, гектарах; К - коефіцієнт, що становить 0,05; М - кількість календарних місяців, протягом яких земельна ділянка перебуває у власності, оренді, користуванні на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) платника податків.
За приписами пп. 38-1.1.4. п. 38-1.1 ст. 38-1 ПК України мінімальне податкове зобов`язання визначається за період володіння (користування) земельною ділянкою, який припадає на відповідний податковий (звітний) рік.
У разі передачі земельних ділянок в оренду (суборенду), емфітевзис або інше користування мінімальне податкове зобов`язання визначається для орендарів, користувачів на інших умовах таких земельних ділянок у порядку, визначеному цим Кодексом (п. 38-1.3. ст. 38-1 ПК України).
У разі переходу права власності або права користування, у тому числі оренди, емфітевзису, суборенди, на земельну ділянку, віднесену до сільськогосподарських угідь, від одного власника, орендаря, користувача на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) до іншого власника, орендаря, користувача на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) протягом календарного року та за умови державної реєстрації такого права відповідно до законодавства, мінімальне податкове зобов`язання щодо такої земельної ділянки визначається для попереднього власника, орендаря, користувача на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) за період з 1 січня такого календарного року до початку місяця, в якому припинилося право власності на таку земельну ділянку, або в якому така земельна ділянка передана в користування (оренду, суборенду, емфітевзис), а для нового власника, орендаря або користувача на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) - починаючи з місяця, в якому він набув право власності або право користування, у тому числі оренди, емфітевзису, суборенди на таку земельну ділянку, та враховується у складі загального мінімального податкового зобов`язання кожного з таких власників або користувачів (абз .1 п. 38-1.4. ст. 38-1 ПК України).
У разі відсутності державної реєстрації переходу права власності або права користування, у тому числі оренди, емфітевзису, суборенди, на земельну ділянку, віднесену до сільськогосподарських угідь, від одного власника, орендаря, користувача на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) до іншого власника, орендаря, користувача на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) протягом календарного року мінімальне податкове зобов`язання щодо такої земельної ділянки визначається для попереднього власника, орендаря, користувача на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) на загальних підставах за податковий (звітний) рік (абз .2 п. 38-1.4. ст. 38-1 ПК України).
Правові, економічні та соціальні засади створення та діяльності фермерських господарств як прогресивної форми підприємницької діяльності громадян у галузі сільського господарства України визначає Закон України від 19.06.2003 № 973-IV "Про фермерське господарство" (далі - Закон України від 19.06.2003 № 973-IV).
У ст. 1 Закону України від 19.06.2003 № 973-IV законодавець закріпив, що фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства відповідно до закону.
Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України від 19.06.2003 № 973-IV право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство.
Фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, за умови набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою (ст. 8 Закону України від 19.06.2003 № 973-IV).
Надання земельних ділянок державної та комунальної власності у власність або користування для ведення фермерського господарства здійснюється в порядку, передбаченому Земельним кодексом України (ч. 1 ст. 7 Закону України від 19.06.2003 № 973-IV).
Нормою ст. 12 Закону України від 19.06.2003 № 973-IV регламентовано, що землі фермерського господарства можуть складатися із:
1) земельних ділянок, що належать громадянам України - членам фермерського господарства на праві власності, користування;
2) земельних ділянок, що належать фермерському господарству на праві власності, користування.
Права володіння та користування земельними ділянками, які знаходяться у власності членів фермерського господарства, здійснює фермерське господарство.
У ст. 14 Закону України від 19.06.2003 № 973-IV законодавець закріпив за фермерським господарством та його членами, зокрема, право самостійно господарювати на землі.
За приписами ст. 19 Закону України від 19.06.2003 № 973-IV до складу майна фермерського господарства (складеного капіталу) можуть входити: будівлі, споруди, облаштування, матеріальні цінності, цінні папери, продукція, вироблена господарством в результаті господарської діяльності, одержані доходи, інше майно, набуте на підставах, що не заборонені законом, право користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будівлями, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, які передаються членами фермерського господарства до його складеного капіталу.
Відповідно до висновків, наведених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 922/989/18 (№ в Єдиному державному реєстрі судових рішень 90458880), на яку, зокрема, робила посилання Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 13.06.2024 у справі № 320/6885/23 (№ в Єдиному державному реєстрі судових рішень 120396082), можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) такій фізичній особі земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства. Фермерське господарство (у будь-якій його формі) ініціюється для подальшої діяльності з виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках з метою отримання прибутку, що відповідає наведеному у статті 42 Господарського кодексу України (далі – ГК України) визначенню підприємництва як самостійної, ініціативної, систематичної, на власний ризик господарської діяльності, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Формування програми діяльності, залучення матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів, використання яких не обмежено законом, є складовими здійснення підприємницької діяльності в розумінні статті 44 ГК України. При цьому можливість реалізації громадянином права на здійснення підприємницької діяльності у вигляді фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) громадянину земельних ділянок відповідного цільового призначення. Ураховуючи законодавчі обмеження у використанні земельної ділянки іншим чином, ніж це передбачено її цільовим призначенням, а також правові наслідки від використання чи невикористання земельної ділянки не за її цільовим призначенням, що надана громадянину у встановленому порядку для ведення фермерського господарства, земельна ділянка в силу свого правового режиму є такою, що використовується виключно для здійснення підприємницької діяльності, а не для задоволення особистих потреб.
Подібні за змістом висновки викладені й у інших постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема у постановах від 01.04.2020 у справі № 320/5724/17 (№ в Єдиному державному реєстрі судових рішень 89257159), від 13.03.2018 у справі № 348/992/16-ц (№ в Єдиному державному реєстрі судових рішень 72938814), від 20.06.2018 у справі № 317/2520/15-ц (№ в Єдиному державному реєстрі судових рішень 75068858), від 22.08.2018 у справі № 606/2032/16-ц (№ в Єдиному державному реєстрі судових рішень 78011440), від 31.10.2018 у справі № 677/1865/16-ц (№ в Єдиному державному реєстрі судових рішень 78376908), від 21.11.2018 у справі № 272/1652/14-ц (№ в Єдиному державному реєстрі судових рішень 78160845), від 16.01.2019 у справі у справі № 483/1863/17 (№ в Єдиному державному реєстрі судових рішень 79365503), від 03.04.2019 у справі № 628/776/18 (№ в Єдиному державному реєстрі судових рішень 81139243), від 20.03.2019 у справі № 615/2197/15-ц (№ в Єдиному державному реєстрі судових рішень 80854811). 
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у постанові від 19.09.2024 року по справі № 320/6885/23 (№ в Єдиному державному реєстрі судових рішень 120396082) здійснив посилання на постанову Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 № 927/79/19 (№ в Єдиному державному реєстрі судових рішень 90458899), у п.п. 6.22 та 6.23 якої зазначено, що нормами Закону України від 19.06.2003 № 973-IV запроваджений механізм, за яким земельна ділянка спочатку надається в оренду громадянину з метою здійснення підприємницької діяльності (для ведення фермерського господарства), проте останній може використовувати її лише шляхом створення фермерського господарства як форми здійснення своєї підприємницької діяльності. Таке фермерське господарство створюється після отримання громадянином земельної ділянки в оренду. З моменту створення цього фермерського господарства та його державної реєстрації до нього переходять права й обов`язки орендаря такої земельної ділянки за договором оренди землі. В цьому випадку не відбувається відчуження орендарем права на оренду земельної ділянки, а здійснюється встановлений нормами перехід прав та обов`язків орендаря земельної ділянки від громадянина до створеного ним фермерського господарства. При цьому такий перехід відбувається в силу вищенаведених норм Закону України від 19.06.2003 № 973-IV та не потребує вчинення сторонами орендних правовідносин будь-яких додаткових дій, у тому числі укладення додаткових угод.
Так, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду виснував про те, що усталена практика Великої Палати Верховного Суду пов`язує момент набуття фермерським господарством прав та обов`язків орендаря земельної ділянки саме з моментом державної реєстрації фермерського господарства. Після такої реєстрації відбувається фактична заміна орендаря і саме з цього часу обов`язки землекористувача земельної ділянки здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалась. В силу наведених підходів, у разі створення фермерського господарства саме останнє виступає суб`єктом взаємовідносин щодо оренди, а тому за логікою таких висновків саме воно має й нести обов`язки щодо сплати відповідної орендної плати. В інакшому випадку поглиблюється правова невизначеність, адже всі права та обов`язки щодо відповідної земельної ділянки правомочне реалізовувати фермерське господарство, однак орендну плату вносить засновник цього господарства.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, судом встановлено, що відповідно до договорів оренди землі від 10.12.2013, від 28.01.2015 та від 28.04.2015 Головне управління Держземагенства у Запорізькій області (орендодавець) передало, а позивач (орендар) прийняв в строкове платне користування земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності для ведення фермерського господарства з кадастровими номерами 2323684700:01:012:0005, 2323682400:03:005:0019 та 2323680800:03:011:0229 (а.с.28-31, 33-36, 38-41).
24.01.2014, 18.03.2015 та 26.05.2015 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено записи про інше речове право, а саме, право оренди зазначених земельних ділянок за позивачем, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень (а.с.32, 36-37, 42).
08.09.2015 позивачем було створено та зареєстровано третю особу, основним видом діяльності якої є КВЕД 01.11 Вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур (а.с.13).
Третьою особою як платником єдиного податку четвертої групи 09.04.2024 подано до контролюючого органу податкову декларацію за 2024 рік, в якій самостійно визначено та сплачено мінімальне податкове зобов`язання за всіма земельними ділянками, зокрема, за досліджуваними земельними ділянками, а також нею було сплачено орендну плату за даними ділянками (а.с.43-52).
28.11.2025 відповідачем було складено та направлено позивачу податкове повідомлення рішення форми «МПЗФ» № 589869-24/08-29 щодо нарахування мінімального податкового зобов`язання у розмірі 19 947,54 грн. за земельні ділянки з кадастровими номерами: 2323680800:03:011:0229; 2323682400:03:005:0019; 2323684700:01:012:0005 за 2024 рік (а.с.60). 
У контексті оцінки спірних правовідносин суд виходить із того, що позивач орендував досліджувані земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності для ведення фермерського господарства. 
Аналізуючи наведену вище правову позицію Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду, суд доходить висновку, що з моменту створення селянського фермерського господарства до нього переходять правомочності володіння і користування та юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки його засновника. 
Так, беручи до уваги, що земельні ділянки, за які позивачеві нараховано оскаржуване податкове зобов`язання, фактично перебувають у користуванні третьою особи, а позивач, який отримав такі земельні ділянки з цільовим призначенням "для ведення фермерського господарства", здійснює на ній діяльність не особисто, а через створену ним юридичну особу. Обов`язок щодо сплати мінімального податкового зобов`язання покладено саме на третю особу, до якої перейшли права й обов`язки землекористувача.
Окрім того, як встановлено судом, третя особа є платником єдиного податку четвертої групи. 09.04.2024 нею подано до контролюючого органу податкову декларацію за 2024 рік, в якій самостійно визначено мінімальне податкове зобов`язання за всіма земельними ділянками, зокрема, за досліджуваними земельними ділянками, а також нею було сплачено орендну плату за даними ділянками.
Щодо тверджень відповідача про те, що позивач належним чином не оформив передачу земельних ділянок третій особі як землекористувачу, і відповідне право за нею не зареєстроване, суд зауважує таке.
Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Таким чином, реєстрація будь-якого речового права лише підтверджує (засвідчує) право використання певного майна, а не надає правомочності щодо його використання як такого.
Відповідачем у справі не спростовано фактичне (безпосереднє) використання земельної ділянки саме третьою особою, якою сплачуються всі необхідні податкові платежі.
Як вже зазначалось судом, у разі переходу права власності або права користування, у тому числі оренди, емфітевзису, суборенди, на земельну ділянку, віднесену до сільськогосподарських угідь, від одного власника, орендаря, користувача на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) до іншого власника, орендаря, користувача на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) протягом календарного року та за умови державної реєстрації такого права відповідно до законодавства, мінімальне податкове зобов`язання щодо такої земельної ділянки визначається для попереднього власника, орендаря, користувача на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) за період з 1 січня такого календарного року до початку місяця, в якому припинилося право власності на таку земельну ділянку, або в якому така земельна ділянка передана в користування (оренду, суборенду, емфітевзис), а для нового власника, орендаря або користувача на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) - починаючи з місяця, в якому він набув право власності або право користування, у тому числі оренди, емфітевзису, суборенди на таку земельну ділянку, та враховується у складі загального мінімального податкового зобов`язання кожного з таких власників або користувачів (абз. 1 п. 38-1.4. ст. 38-1 ПК України).
Так, законодавець через призму даної норми закріпив механізм уникнення подвійного оподаткування, зокрема, сплати мінімального податкового зобов`язання декількома платниками за один об`єкт оподаткування.
Отже, відсутність реєстрації права користування земельною ділянкою у відповідності до Закону України від 01.07.2004 № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не є підставою для застосування відповідачем подвійного оподаткування одного і того самого об`єкта.
Крім того, суд наголошує, що відповідно до пп. 4.1.4. п. 4.1. ст. 4 ПК України однією із засад податкового законодавства України є презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу. 
Відтак, суд, з огляду на всі обставини справи у їх сукупності, враховуючи правову позицію Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду, дійшлов висновку про протиправність податковового повідомлення-рішення форми «МПЗФ» від 28.11.2025 № 589869-24/08-29 та, відповідно, необхідність його скасування.
Таким чином, позовні вимоги щодо визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення форми «МПЗФ» від 28.11.2025 № 589869-24/08-29 щодо нарахування мінімального податкового зобов`язання у розмірі 19 947,54 грн. за земельні ділянки з кадастровими номерами: 2323680800:03:011:0229; 2323682400:03:005:0019; 2323684700:01:012:0005, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. 
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 КАС України. Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Позивачем, на переконання суду, обґрунтовано протиправність податкового повідомлення-рішення форми «МПЗФ» від 28.11.2025 № 589869-24/08-29 щодо нарахування мінімального податкового зобов`язання у розмірі 19 947,54 грн. за земельні ділянки з кадастровими номерами: 2323680800:03:011:0229; 2323682400:03:005:0019; 2323684700:01:012:0005, а також вмотивовано необхідність його скасування.
У свою чергу, суд вважає, що відповідач не надав суду докази на спростування обставин, якими позивач обґрунтував свої позовні вимоги.
Таким чином, адміністративний позов, на переконання суду, є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Квитанцією від 13.02.2026 № 2.530276505.1 підтверджується сплата позивачем судового збору у розмірі 1 064,96 грн. (а.с.66). Отже, відповідна сума підлягає присудженню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Враховуючи вищезазначене та керуючись ст.ст. 2, 6, 8 – 10, 14, 90, 139, 143, 241 – 246, 250 КАС України, суд

ВИРІШИВ:
Задовольнити повністю адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Фермерське господарство «Марія Агро» (ЄДРПОУ 39998584, 70100, Запорізька обл., Новомиколаївський р-н, смт. Новомиколаївка, вул. Павла Маленка, буд. 27) до Головного управління ДПС у Запорізькій області (код ЄДРПОУ ВП 44118663, 69035, м. Запоріжжя, проспект Соборний, буд. 166) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми «МПЗФ» від 28.11.2025 № 589869-24/08-29 щодо нарахування мінімального податкового зобов`язання у розмірі 19 947,54 грн. за земельні ділянки з кадастровими номерами: 2323680800:03:011:0229; 2323682400:03:005:0019; 2323684700:01:012:0005.
Судовий збір у розмірі 1 064,96 грн. (одна тисяча шістдесят чотири гривні дев`яносто шість копійок) присудити на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Запорізькій області (код ЄДРПОУ ВП 44118663, 69035, м. Запоріжжя, проспект Соборний, буд. 166).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 

Рішення виготовлено в повному обсязі та підписано 20 квітня 2026 року.

Суддя О.В. Прудивус