ОСНОВ`ЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ХАРКОВА

Справа № 646/13279/25 
№ провадження 2/646/1398/2026 

З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2026 року      місто Харків

Основ`янський районний суд міста Харкова у складі
головуючої судді Іщенко О. В., 
секретар судового засідання Петренко А. О., 

учасники справи: 
позивачка ОСОБА_1 ,
відповідач ОСОБА_2 ,
розглянувши відповідно до приписів частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України у порядку заочного розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні Основ`янського районного суду міста Харкова цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,
ВСТАНОВИВ:
Стислий виклад позиції позивача; заяви, клопотання учасників справи; інші процесуальні дії у справі 
До Основ`янського районного суду міста Харкова надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.
В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що під час спільного проживання з відповідачем у них народилася дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Спільне життя з відповідачем не склалось, дитина проживає разом із позивачкою та перебуває повністю на її утриманні.
Відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дитини та не бере участі у її вихованні.
Ураховуючи викладене вище та керуючись статтями 180, 181 та 182 Сімейного кодексу України, позивачка просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частки від усіх видів його доходів, але не менше 100 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з моменту звернення до суду та до досягнення дитиною 18 років; стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на її утримання у розмірі 1/6 від усіх його видів доходів щомісячно, починаючи з моменту звернення до суду та до досягнення дитиною трирічного віку.
Ухвалою Основ`янського районного суду міста Харкова відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін у відкритому судовому засіданні.
У судове засідання, призначене на 06 квітня 2026 року, позивачка не з`явилась, про дату та час розгляду справи була повідомлена належним чином; у матеріалах справи наявна заява про розгляд справи без її участі та згоду на заочний розгляд справи.
Відповідач у судові засідання не з`явився, про дату та час судового розгляду був повідомлений належним чином, заяв/клопотань на адресу суду не надходило. Відзив на позовну заяву не надходив.
За загальним правилом частини першої статті 223 Цивільного процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
При цьому відповідно до частини четвертої статті 223 Цивільного процесуального кодексу України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Частиною першою статті 280 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Суд, у зв`язку із неодноразовою неявкою відповідача у судові засідання та не повідомлення ним про причини такої неявки, не подання відзиву на позовну заяву та ураховуючи згоду позивачки на ухвалення заочного рішення по справі, постановив розглядати справу за відсутності відповідача у порядку заочного розгляду справи за наявними у справі матеріалами.
Інших процесуальних дій у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову тощо) не вчинялось.
Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають спільну дитину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 22 травня 2025 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).
Як встановлено з витягу з Реєстру Житомирської територіальної громади, ОСОБА_1 з 19 липня 2018 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
Отже, як убачається з наведених вище обставин справи, спірні правовідносини виникли між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як фізичними особами, які є батьками спільної дитини.
Мотивована оцінка щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову; норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування
Згідно із частиною першою статті 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із частиною першою статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються учасниками цивільної справи.
Відповідно до статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно із положеннями статті 77 Цивільного процесуального коденсу України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Відповідно до статті 80 Цивільного процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною другою статті 95 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Стосовно вимоги позивачки про стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання спільної малолітньої дитини суд зазначає таке.
Відповідно до положень статті 51 Конституції України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Згідно із статтею 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від № 6 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.
Положеннями частини третьої статті 181 Сімейного кодексу України встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Відповідно до частин першої та другої статті 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Відповідно до частини першої статті 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
Згідно із частиною першою статті 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.
Системний аналіз наведених вище правових норм свідчить про те, що сімейним законодавством покладено на обох батьків обов`язок утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У разі відсутності домовленості між батьками, право на звернення до суду із вимогою про стягнення аліментів належить тому з батьків, з ким фактично проживає дитина та який несе основний тягар її утримання. 
Саме факт проживання дитини разом із одним із батьків є юридично значимою обставиною, що обґрунтовує право цієї особи на отримання аліментів як способу забезпечення належного утримання дитини.
Як було зазначено вище, відповідно до засад цивільного судочинства, обов`язок доказування покладається на сторони. Позивач зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається, а суд вирішує справу на підставі належних, допустимих та достатніх доказів у їх сукупності.
Як убачається з матеріалів справи, позивачкою на підтвердження заявлених вимог надано свідоцтво про народження дитини ОСОБА_4 , яке підтверджує факт батьківства, а також довідку про її місце реєстрації.
Разом з тим, зазначені докази не підтверджують обставину фактичного проживання дитини разом із позивачкою, що має істотне значення для правильного вирішення справи, оскільки саме з цією обставиною закон пов`язує виникнення права на звернення до суду із позовом про стягнення аліментів.
Інших належних і допустимих доказів, які б свідчили про проживання дитини разом із позивачкою, перебування її на утриманні позивачки або здійснення останньою фактичного догляду за дитиною, матеріали справи не містять.
Окрім того, суд зазначає, що аналіз положень частини другої статті 182 Сімейного кодексу України свідчить про те, що визначення аліментів у розмірі не менше 100 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку можливе лише за умови доведеності достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Водночас, позивачкою не лише не надано належних і допустимих доказів щодо розміру доходів відповідача, його майнового стану чи наявності стабільних джерел доходу, а й узагалі не наведено належного обґрунтування достатності такого доходу. 
Зазначення про те, що відповідач «при своїй роботі, здібностях може забезпечити дитину», є припущенням, яке не підтверджене жодними фактичними даними та не може бути покладене в основу судового рішення.
З огляду на викладене, ураховуючи недоведеність позивачкою обставин фактичного проживання дитини разом із нею та перебування дитини на її утриманні, що є визначальними для виникнення права на звернення до суду із вимогою про стягнення аліментів, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовної заяви у цій частині.
Стосовно вимоги позивачки про стягнення з відповідача аліментів на її утримання суд зазначає таке.
Відповідно до частини першої статті 75 Сімейного кодексу України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного.
Відповідно до частин другої та четвертої статті 84 Сімейного кодексу України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років.
Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.
Положеннями статті 85 Сімейного кодексу України встановлено, що право дружини на утримання, передбачене статтею 84 цього Кодексу, припиняється в разі припинення вагітності, народження дитини мертвою або якщо дитина передана на виховання іншій особі, а також у разі смерті дитини. Право дружини на утримання припиняється, якщо за рішенням суду виключено відомості про чоловіка як батька з актового запису про народження дитини.
Отже, право дружини на утримання від чоловіка, передбачене статтями 75, 84 Сімейного кодексу України, є спеціальним правом, яке виникає за наявності визначених законом юридичних фактів: перебування сторін у зареєстрованому шлюбі (або перебування у ньому в минулому - залежно від характеру вимог), наявність спільної дитини, а також факт проживання дитини разом із матір`ю. 
Саме сукупність цих обставин утворює правову підставу для виникнення у дружини права вимагати матеріального утримання від чоловіка до досягнення дитиною трирічного віку.
Однак, матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував факт реєстрації шлюбу між позивачкою та відповідачем (зокрема, свідоцтва про шлюб, витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян чи інших офіційних документів). 
Відсутність таких доказів виключає можливість визнання сторін подружжям у розумінні сімейного законодавства, а відтак - і застосування до спірних правовідносин норм, що регулюють обов`язок подружжя щодо взаємного утримання.
Окрім того, сам по собі факт наявності спільної дитини, підтверджений свідоцтвом про народження, не є достатнім для виникнення у позивачки права на утримання як дружини, оскільки закон прямо вимагає також встановлення факту проживання дитини разом із матір`ю.
У цьому контексті суд зазначає, що позивачкою не надано жодних належних і допустимих доказів, які б підтверджували фактичне проживання дитини разом із нею, її перебування на її утриманні та здійснення нею щоденного догляду за дитиною. 
Як було зазначено вище, надана довідка про місце реєстрації позивачки лише засвідчує адресу її реєстрації, однак не підтверджує факту проживання разом із нею дитини.
Ураховуючи викладене вище, суд доходить висновку про відсутність фактичних та правових підстав для задоволення позовної заяви у цій частині.
Отже, ураховуючи наведене вище, оцінивши надані позивачкою докази та встановлені відповідно ним обставини справи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд доходить висновку про необгрунтованість заявлених позовних вимог, тому, позовна заява не підлягає задоволенню у повному обсязі.
Відповідно до частин першої та шостої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Оскільки відповідно до законодавства позивачка звільнена від сплати судового збору, суд не вирішує питання про розподіл судових витрат.
Керуючись статтями 2, 76, 89, 141, 259, 263-265, 280, 282, 289, 352, 354 та 355 Цивільного процесуального кодексу України, -
УХВАЛИВ:
У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі від усіх видів доходів ОСОБА_2 , але не менше 100 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з моменту звернення до суду та до досягнення дитиною 18 років; стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на її утримання у розмірі 1/6 частки від усіх видів доходів відповідача щомісячно, починаючи з дати подання заяви до суду та до досягнення дитиною ОСОБА_4 трирічного віку - відмовити повністю.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин. 
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України. 
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. 
Учасник справи, якому повне рішення не були вручені в день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи. 
Повний текст заочного рішення складено 16 квітня 2026 року. 
Учасники справи: 
Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; номер телефона: НОМЕР_3 ;
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ; номер телефона: НОМЕР_5 .

Суддя О. В. Іщенко