ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 квітня 2026 року 
м. Харків
справа № 641/5999/24
провадження № 22-ц/818/1409/26
Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді - Тичкової О.Ю.,
суддів колегії - Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,
за участю секретаря судового засідання Риндіч О.Б.
сторони справи:
позивач - ОСОБА_1 
відповідач - ОСОБА_2 
третя особа: Служба у справах дітей по Слобідському району Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харків апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Слобідського районного суду м. Харкова від 09 жовтня 2025 року у складі судді Лнупко М.Ю.,-
ВСТАНОВИВ:
У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом (уточненим т.1 а.с. 68-71) в якому просив визначити такі способи участі ОСОБА_1 у спілкуванні та вихованні ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 : надсилати фото, відео матеріалів дитини у мессенджери viber, whatsapp, telegram, Meet, закріплені за номером НОМЕР_2, або на електронну пошту: ІНФОРМАЦІЯ_2 ; комунікація електронним засобом зв`язку за допомогою відео зв`язку: viber, whatsapp, telegram, Meet, закріплені за номером НОМЕР_2; Skype, Zoom та інш., за графіком побачень: вівторок о 18:00 - трив.: 1 год., четвер о 18:00 - трив.: 1 год., субота, неділя - о 15:00 трив.: 2 год. за Київським часом. 
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що є батьком дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Місце проживання дитини визначено за спільною згодою батьків. Відповідач постійно перешкоджала позивачу у побаченні з дитиною, а саме: не пускала в квартиру, влаштовувала сварки, кидалась битися. В свою чергу він намагався побачити сина, дарував іграшки, купував продукти харчування, надсилав гроші, що необхідно для гармонійного та повноцінного розвитку його дитини. Окрім того, вказав, що сторони не досягли згоди щодо порядку участі батька у вихованні дитини, тому він звернувся до органу опіки та піклування із заявою про визначення порядку участі у вихованні та спілкуванні із дитиною, за викликом з`являвся до служби. Служба надала спростовану відповідь, та проінформувала про повторне звернення, в подальшому він поїхав до батьків на окуповану територію у м. Довжанськ Луганської області та був вимушений залишитись, оскільки його батько та бабуся захворіли на Covid-19. Він сумлінно та добровільно виконує покладені на нього обов`язки по утриманню дитини, проте матір перешкоджає його побаченням з сином і не дозволяє спілкуватися з ним. Враховуючи вищевикладене, позивач був вимушений звернутися з позовом до суду.
Рішенням Слобідського районного суду м. Харкова від 09 жовтня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визначено наступний спосіб участі ОСОБА_1 у вихованні малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 шляхом спілкування батька з дитиною за допомогою будь-якого додатку для обміну повідомленнями чи месенджеру у форматі відеозв`язку кожного четверга та кожну неділю з 18 год до 19 год. з урахуванням розпорядку дня дитини та стану її здоров`я.
Рішення обґрунтовано тим, що визначений судом спосіб участі у вихованні та спілкуванні дитини з батьком у формі встановлення порядку спілкування відповідатиме інтересам дитини, створить умови для виконання батьком, який проживає окремо, обов`язку на виховання дитини та здійснення його права на спілкування із малолітнім сином, відповідатиме вимогам чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини та саме такий спосіб участі батька у вихованні дитини та спілкуванні з нею у повній мірі відповідатиме інтересам як батьків, так і дитини, а також буде достатнім для забезпечення участі батька у процесі виховання дитини та відповідатиме найкращим інтересам дитини.
Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідач не отримувала копії позовної заяви та долучених до нього додатків. Судом неправомірно було відмовлено у задоволенні клопотання про зупиненні провадження по справі до прийняття рішення у справі №641/2018/24. Зазначила, що під час перебування сторін у шлюбі позивач не підтримував належного спілкування з дитиною, не проявляв інтересу до її життя та не здійснював належного піклування, натомість поводився агресивно, зокрема неодноразово вчиняв фізичне насильство щодо неї, у зв`язку з чим відповідні відомості внесено до ЄРДР (кримінальне провадження №12020225540000120). Після розірвання шлюбу позивач припинив спільне проживання з сім`єю, інтересу до дитини не виявляв, при цьому має заборгованість зі сплати аліментів, у зв`язку з чим відносно нього відкрито п`ять виконавчих проваджень. На думку відповідачки, з огляду на систематичну агресивну поведінку позивач становить потенційну загрозу для дитини та може завдати шкоди її інтересам. Водночас вона зазначає, що не чинила жодних перешкод у спілкуванні позивача з дитиною, а також вказує, що судом першої інстанції безпідставно проігноровано висновок служби у справах дітей щодо недоцільності визначення способу участі позивача у спілкуванні з дитиною. Судом було проігноровано, позивач є особою яка неодноразово скоювала злочини, та яка скоювала саме насильницькі злочини, перебуваючи в стані агресії та психологічного розладу. 
В апеляційній скарзі апелянт просить витребувати інформаційну довідку від поліції про внесення відносно ОСОБА_1 відомостей до ЄРДР про скоєння ним злочинів: за ч. 2 ст. 125 КК України кримінальне провадження №12020225540000120, за ч. 1 ст. 164 КК України кримінальне провадження №120242266180000021, за ч. 1 ст. 382 КК України кримінальне провадження №12024226180000289, в якості доказу, що позивач є агресивною особою, що схильна до насильницьких дій. 
Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Судова колегія відхиляє доводи апеляційної скарги щодо неналежного повідомлення відповідачки про існування судового провадження, оскільки згідно даних рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення ( т.1 а.с. 80) на адресу відповідачки направлялась уточнена позовна заява від 20.09.2024 після чого ОСОБА_5 скористалась своїм правом на подання відзиву(т. 1 а.с. 81-86).
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 не заявляла клопотання про витребування інформаційної довідки від поліції про внесення відносно ОСОБА_1 відомостей до ЄРДР в суді першої інстанції, а також не надала належних обґрунтувань неможливості його неподання до суду.
Тому клопотання про витребування доказів задоволенню не підлягає, оскільки не було предметом розгляду суду першої інстанції, та знаходиться поза межами перегляду у суді апеляційної інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що згідно до повторно виданого свідоцтва про народження Серії НОМЕР_1 від 18.04.2020 року батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 є ОСОБА_1 та ОСОБА_6 (т. 1 а.с. 15).
Згідно копій квитанцій від 05.08.2024, 06.07.2024, 13.06.2023, 31.05.2024, 19.04.2024, 15.12.2023 позивач частково сплачував аліменти на дитину у межах виконавчого провадження 70957709 (т.1 а.с. 17-19). 
Відповідно до листа Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради № 3364/0/202-20 від 03.12.2020 року вбачається, що Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, у межах компетенції та наданих повноважень, розглянуто звернення ОСОБА_1 від 20.11.2020 року щодо усунення перешкод у вихованні дитини та встановлення порядку спілкування з малолітнім сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_1 рекомендовано обрати бажаний спосіб усунення перешкод у вихованні дитини та встановлення порядку участі у вихованні малолітнього сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (т. 1 а.с.37-38)
З листа Cлужби у справах дітей по Слобідському району Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради № 08-22/671-24 від 01.04.2024 року вбачається, що з метою з`ясування обставин, викладених у заяві, ОСОБА_2 було запрошено до Служби. Станом на 31.05.2024 року ОСОБА_2 до Служби не з`явилася. У зв`язку з викладеним провести профілактичну бесіду з ОСОБА_2 на цей час, не представляється можливим. Висновок про доцільність/не доцільність позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав буде надано представником органу опіки та піклування до суду після розгляду даної справи на засідання Комісії з питань захисту прав дитини виконавчих органів міської ради на підставі ухвали суду про відкриття провадження у справі, у якій Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради буде залучений у якості 3-ї особи. (т.1 а.с. 36) 
Відповідно до наданого до суду висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради щодо встановлення порядку участі ОСОБА_1 у вихованні малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 № 335 від 25.09.2025 року вбачається, що Департамент служб, як представник органу опіки та піклування, вважає за недоцільне встановлення порядку участі ОСОБА_1 у вихованні малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (т.2 а.с. 44-45)
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Предметом спору у справі, що переглядається, з урахуванням меж та підстав апеляційного оскарження, є визначення способу участі батька у вихованні дитини.
Статтею 18 Конвенції ООН про права дитини визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (пункти 1 і 3 статті 9 Конвенції ООН про права дитини).
Відповідно до статті 1 Закону України «Про охорону дитинства» контакт з дитиною є реалізацією матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини.
Згідно зі статтею 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини.
Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
Згідно зі статтею 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Частинами першою та другою статті 159 СК України передбачено, що якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.
Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.
Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі, стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.
Отже, системний аналіз наведених міжнародних правових норм та норм внутрішнього законодавства України вказує на те, що питання виховання дитини вирішуються батьками спільно.
Батько, який проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має беззаперечне право на особисте спілкування з дитиною, враховуючи його ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дитини до батька, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Мати, яка проживає разом з дитиною, не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.
Визначальним принципом регулювання сімейних відносин за участю дитини є максимально можливе урахування інтересів дитини (частина восьма статті 7 СК України, стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства).
Відповідно до частини другої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізувалося Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ), практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і частини четвертої статті 10 ЦПК України застосовується судами України як джерело права.
У рішенні ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ у справі «Йогансен проти Норвегії» від 07 серпня 1996 року).
Таким чином, положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини.
У справах зі спорів щодо участі батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність спору з цього приводу є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім (фактичним) подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.
Стаття 3 ЦПК України передбачає, що основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема змагальність сторін, диспозитивність.
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У цій справі суд установив, що право батька на спілкування з дитиною є його незаперечним правом, а спілкування сина з батьком відповідає інтересам дитини. Жодних обставин, які б унеможливлювали право батька на спілкування із сином, чи обставин, які б свідчили про таке спілкування батька з сином, яке б перешкоджало нормальному розвитку дитини, суд не встановив.
Визначаючи способи участі батька з дитиною, врахувавши позовні вимоги, суд врахував обставини цієї конкретної справи, вік дитини та її якнайкращі інтереси, які взяв до уваги і зробив обґрунтований висновок про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.
Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд повно та всебічно з`ясував обставини справи, оцінив докази в сукупності та в цілому, врахував інтереси дитини, поведінку батька та його активне бажання брати участь у вихованні та спілкуванні з дочкою, та керуючись закріпленим у положеннях міжнародних норм та норм законодавства України принципом рівності батьків у реалізації права на вільне спілкування з дитиною та участь у її вихованні, встановив спосіб участі позивача у вихованні дочки та спілкуванні з нею, який відповідає віку дитини, його ставленню до батька та передбачає дотримання розпорядку дня дитини, підтримання стану її здоров`я та дотримання її інтересів.
Визначення порядку такої участі в залежності від згоди та бажання малолітньої дитини враховуючи її вік, повну опіку від народження лише з боку матері та відсутність у дитини сталого психо - емоційного зв`язку з батьком є недоцільним, оскільки, враховуючи ставлення дитини до батька, запропоновані апелянтом уточнення не усунуть проблеми у спілкуванні та вихованні дитини двома батьками.
У висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради щодо встановлення порядку участі ОСОБА_1 у вихованні малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , № 335 від 25.09.2025 року зазначено, що Департаментом, як органом опіки та піклування, проведено співбесіду з матір`ю дитини та здійснено обстеження умов проживання дитини. За результатами встановлено, що матір дитини ОСОБА_2 належним чином виконує батьківські обов`язки: опікується станом здоров`я сина, забезпечує йому належний догляд та супроводжує до закладу дошкільної освіти. Водночас встановлено, що батько дитини участі у вирішенні питань щодо її відвідування закладів освіти не брав, до закладів охорони здоров`я з питань стану здоров`я дитини не звертався, на співбесіду до Департаменту не з`явився та необхідних документів не подав, зокрема щодо стану психічного здоров`я, відсутності/наявності зловживання алкогольними напоями чи наркотичними засобами. З урахуванням викладеного Департамент дійшов висновку про недоцільність встановлення порядку участі ОСОБА_1 у вихованні малолітнього сина.
Водночас зазначений висновок органу опіки та піклування №335 від 25.09.2025 року є неповним та недостатньо обґрунтованим, оскільки базується переважно на ненаданні батьком усіх витребуваних документів, його неявці на співбесіду та позиції матері дитини, без належного врахування об`єктивних обставин, зокрема перебування позивача на тимчасово окупованій території України та пов`язаної з цим неможливості його особистої явки до органу опіки та піклування.
При вирішенні справи суд обґрунтовано виходив з того, що будь - яких доказів притягнення відповідача до відповідальності ( кримінальної, адміністративної, тощо) суду не надано. Згідно з принципом презумпції невинуватості, сам по собі факт внесення до ЄРДР відомостей про скоєння ОСОБА_1 злочинів за ч. 2 ст. 125 КК України ( кримінальне провадження №12020225540000120), за ч. 1 ст. 164 КК України (кримінальне провадження №120242266180000021), за ч. 1 ст. 382 КК України ( кримінальне провадження №12024226180000289 ) не свідчить про його винуватість у вчиненні зазначених протиправних діянь та не може бути підставою для відмови у задоволені позову батька про визначення порядку участі у вихованні дитини та визначення такого способу його участі у вихованні дитини.
За таких обставин апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог і доводи апеляційної скарги не є підставою для скасування даного судового рішення.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на зазначене апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишення без змін. 
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» не вирішувалося.
Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційній суд
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Слобідського районного суду м. Харкова від 09 жовтня 2025 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий           О. Ю. Тичкова

Судді            О.В.Маміна

Н.П.Пилипчук