ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 "02" квітня 2026 р.	м. Одеса 	Справа № 916/3139/25	
Господарський суд Одеської області у складі судді Гута С.Ф.,
секретар судового засідання Борисова Н.В.,
за участю представників учасників справи:
від позивача: Козубенко В.О.,
від відповідача: Хомич М.М.,
від прокуратури: Ленченко О.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Сільськогосподарського кооперативу “МИКОЛАЇВКА” до відповідача: Сергіївської селищної ради Білгород-дністровського району Одеської області, за участю Заступника керівника Одеської обласної прокуратури, про витребування земельних ділянок,
зазначає наступне:
Сільськогосподарський кооператив “МИКОЛАЇВКА” (надалі – СК “МИКОЛАЇВКА”, Позивач) звернувся до Господарського суду Одеської області із позовною заявою, в якій з, урахуванням прийнятої до розгляду заяви про збільшення позовних вимог, просить витребувати від Сергіївської селищної ради Білгород-дністровського району Одеської області (Селищна рада, Рада, Відповідач) земельні ділянки, що розташовані за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, Миколаївська сільська рада з кадастровими номерами: 5120885100:01:002:0549 площею 3,2521 га; 5120885100:01:002:0550 площею 1,1768 га; 5120885100:01:002:0551 площею 0,9208 га; 5120885100:01:002:0552 площею 0,6288 га; 5120885100:01:002:0541 площею 3,6092 га; 5120885100:01:002:0542 площею 0,9613 га; 5120885100:01:002:0543 площею 1,2546 га; 5120885100:01:002:0544 площею 1,3002 га; 5120885100:01:002:0545 площею 12,1748 га; 5120885100:01:002:0553 площею 0,1175 га; 5120885100:01:002:0558 площею 0,9627 га; 5120885100:01:002:0554 площею 0,1621 га; 5120885100:01:002:0559 площею 0,0441 га; 5120885100:01:002:0555 площею 1,9903 га; 5120885100:01:002:0560 площею 6,1687 га; 5120885100:01:002:0556 площею 0,6646 га; 5120885100:01:002:0557 площею 0,9806 га; 5120885100:01:002:0546 площею 2,3705 га; 5120885100:01:002:0134 площею 7,57 га; 5120885100:01:002:0495 площею 11,2770 га; 5120885100:01:002:0496 площею 22,4603 га; 5120885100:01:003:0223 площею 18,9159 га.
Обґрунтовуючи підстави звернення із позовом до суду СК “МИКОЛАЇВКА” посилається на те, що на підставі Державного акту на право постійного користування від 29.02.1996 Серії ОД-05-30а використовує відповідну земельну ділянку, однак внаслідок прийняття Радою рішень від 14.07.2021 № 390, від 30.03.2023 № 1065 та № 1066 та від 21.02.2025 № 1387 на підставі яких зареєстровано право комунальної власності на спірні земельні ділянки, чим фактично здійснено поділ земельної ділянки, а також здійснено зміну цільового призначення. 
При цьому, як зазначає СК “МИКОЛАЇВКА”, Радою, всупереч приписам законодавства, прийнято рішення про затвердження технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок комунальної власності (спірних земельних ділянок), не наданих у власність або користування іншим особам, що надає право постійному землекористувачу вимагати їх витребування на свою користь. 
СК “МИКОЛАЇВКА” додатково посилається на відсутність необхідності пред`явлення вимог про визнання незаконним рішень органів місцевого самоврядування, у той же час, як постійний землекористувач наділено правом звернення із вимогами про витребування спірних земельних ділянок.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Господарського суду Одеської області від 07.08.2025 позовній заяві СК “МИКОЛАЇВКА” присвоєно єдиний унікальний номер судової справи – 916/3139/25 та визначено суддю Гута С.Ф. для її розгляду.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 11.08.2025 позовну заяву СК “МИКОЛАЇВКА” залишено без руху та запропоновано усунути встановлені судом недоліки позовної заяви. 
14 серпня 2025 року СК “МИКОЛАЇВКА” представлено докази на виконання приписів ухвали про залишення позовної заяви без руху.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 18.08.2025 прийнято позовну заяву СК “МИКОЛАЇВКА” до розгляду та відкрито провадження у справі № 916/3139/25, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 16 вересня 2025 року.
03 вересня 2025 року Радою реалізовано право на подачу відзиву, в якому просить відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог.
Обґрунтовуючи підстави, які суд має врахувати при ухваленні рішення, посилається, серед іншого на наступне:
В державному реєстрі речових прав відсутній запис про право постійного користування СК “МИКОЛАЇВКА” певною земельною ділянкою, а представлений акт не містить обов`язкових реквізитів, у той же час, частина з них виконано ручкою, а не надруковано;
Відсутні будь-які відомості про реєстрацію акту як у державних органах, так і органах місцевого самоврядування; 
У СК “МИКОЛАЇВКА” відсутні об`єкти нерухомості на відповідній земельній ділянці.
10 вересня 2025 року СК “МИКОЛАЇВКА” представлено відповідь на відзив, в яких зазначає про те, що:
Державний акт на право постійного користування від 29.02.1996 Серії ОД-05-30а видано у відповідності до приписів законодавства;
Акт видано Колективному сільськогосподарському підприємству “МИКОЛАЇВКА”, правонаступником якого є СК “МИКОЛАЇВКА”, що встановлено у рішенні ВГСУ від 08.07.2009 у справі № 33/92-08-4730;
Окрім Державного акту на право постійного користування від 29.02.1996 Серії ОД-05-30а у СК “МИКОЛАЇВКА” наявне право використання земельної ділянки на підставі Державного акту на право постійного користування від 29.02.1996 Серії ОД-05-24а;
У представленому відзиві не спростовано ані фактичної позиції, ані правової позиції, не представлено доказів відсутності у СК “МИКОЛАЇВКА” права на використання відповідної земельної ділянки.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 16.09.2025 відкладено підготовче засідання на 07 жовтня 2025 року.
30 вересня 2025 року ОСОБА_1 представлено заяву про вступ у справу третьою особою. Додатково зазначає, що частина запропонованих для витребування земельних ділянок відносить до земель водного фонду та розташовано в прибережно-захисній смузі Чорного моря.
03 жовтня 2025 року до суду надійшли доповнення Ради до відзиву, в яких зазначає про існування кримінального провадження стосовно використання Державного акту на право постійного користування від 29.02.1996 Серії ОД-05-30а, котрий може містити ознаки підробки.
07 жовтня 2025 року СК “МИКОЛАЇВКА” представлено заперечення проти залучення ОСОБА_1 третьою особою, оскільки останньою не доведено можливості впливу рішення суду на її права та обов`язки.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 07.10.2025 продовжено строк підготовчого провадження у справі на 30 днів та відкладено підготовче засідання на 28 жовтня 2025 року.
21 жовтня 2025 року СК “МИКОЛАЇВКА” представлено заяву про забезпечення позову.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 23.10.2025 частково задоволено заяву СК “МИКОЛАЇВКА” про забезпечення позову та накладено арешт на спірні земельні ділянки.
28 жовтня 2025 року СК “МИКОЛАЇВКА” представлено заперечення проти залучення ОСОБА_1 третьою особою.
28 жовтня 2025 року СК “МИКОЛАЇВКА” представлено заперечення проти доповнення Ради до відзиву, в яких викладає позицію ідентичну, викладеній у відповіді на відзив. Додатково посилається, що Радою пропущено строк на подачу нових доказів, у зв`язку із чим, просить доповнення до відзиву залишити без розгляду.
28 жовтня 2025 року від Ради надійшло клопотання про долучення доказів, серед яких заява до поліції про викрадення, зокрема оригіналу Державного акту на право постійного користування від 29.02.1996 Серії ОД-05-30а.
У підготовчому засіданні 28.10.2025 судом поставлено питання про огляд оригіналу державного акту та представником СК “МИКОЛАЇВКА” зазначено про наявність та можливість надання його для огляду.
Протокольною ухвалою Господарського суду Одеської області від 28.10.2025 оголошено перерву у підготовчому засіданні до 11 листопада 2025 року.
30 жовтня 2025 року заступник керівника Одеської обласної прокуратури звернувся із заявою про ознайомлення із матеріалами справи.
11 листопада 2025 року Радою представлено клопотання про долучення доказів.
Призначене на 11.11.2025 підготовче засідання не відбулось у зв`язку із оголошенням системою цивільної оборони у місті Одесі та Одеській області повітряної тривоги.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 11.11.2025 призначено розгляд справи на 25 листопада 2025 року.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 25.11.2025 відкладено підготовче засідання на 09 грудня 2025 року.
Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 04.12.2025 скасовано ухвалу Господарського суду Одеської області від 23.10.2025 про забезпечення позову та відмовлено СК “МИКОЛАЇВКА” у задоволенні заяви про забезпечення позову.
Призначене на 09.12.2025 підготовче засідання не відбулось у зв`язку із оголошенням системою цивільної оборони у місті Одесі та Одеській області повітряної тривоги. 
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 09.12.2025 призначено розгляд справи на 23 грудня 2025 року.
23 грудня 2025 року СК “МИКОЛАЇВКА” представлено заяву про збільшення розміру позовних вимог (в яких просить частину запропонованих до витребування земельних ділянок виключити із позовних вимог, замінивши іншими).
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 23.12.2025 відкладено підготовче засідання на 15 січня 2026 року.
09 січня 2026 року заступник керівника Одеської обласної прокуратури звернувся із заявою про вступ Одеської обласної прокуратури у справу.
15 січня 2026 року СК “МИКОЛАЇВКА” представлено заперечення проти вступу Одеської обласної прокуратури у справу.
15 січня 2026 року СК “МИКОЛАЇВКА” представлено заяву про збільшення розміру позовних вимог ідентичну поданій 23.12.2025.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 15.01.2025 допущено Одеську обласну прокуратури (надалі – Прокурор) до участі у справі.
Протокольною ухвалою Господарського суду Одеської області від 15.01.2026 оголошено перерву у підготовчому засіданні до 27 січня 2026 року.
26 січня 2026 року СК “МИКОЛАЇВКА” представлено заяву, в якій викладає заперечення проти повноважень представників Ради за довіреностями та просить не приймати до уваги заяви, підписані відповідними особами.
27 січня 2026 року Прокурором представлено заперечення на заяву СК “МИКОЛАЇВКА” про збільшення розміру позовних вимог, в яких серед іншого зазначає, що Позивачем не доведено належними доказам того, що спірні земельні ділянки входять до складу земель, переданих КСП “МИКОЛАЇВКА” у постійне користування; відсутні підстави для встановлення того, що СК “МИКОЛАЇВКА” є правонаступником КСП “МИКОЛАЇВКА”; зазначає про невірно обраний спосіб захисту.
27 січня 2026 року Прокурором представлено письмові пояснення, в яких викладає позицію у справі та просить відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог; разом із клопотанням про долучення доказів до справи.
27 січня 2026 року Радою представлено відповідні докази в підтвердження права осіб на самопредставництво.
Протокольними ухвалами Господарського суду Одеської області від 27.01.2026 відмовлено у задоволенні заяви СК “МИКОЛАЇВКА” від 26.01.2026, оскільки із представлених Радою 27.01.2026 документів вбачається наявність у відповідних осіб права на представництва інтересів Ради в порядку самопредставництва; оголошено перерву у підготовчому засіданні до 03 лютого 2026 року.
Згідно із частиною 3 статті 46 ГПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.
Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 15.10.2020 по справі № 922/2575/19 викладено наступний правовий висновок: «відповідно до частини 3 статті 46 ГПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.
Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.
Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Слід зазначити, що правові підстави позову – це зазначена у позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
Отже зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову – це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки у разі одночасної зміни предмета та підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом.
Не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.
Аналогічні висновки Верховного Суду щодо застосування частини 3 статті 46 Господарського процесуального кодексу викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15.
Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Предмет позову кореспондує із способами захисту права, які визначені, зокрема у статті 16 Цивільного кодексу України, а відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, що може полягати в обранні позивачем іншого/інших, на відміну від первісно обраного/них способу/способів захисту порушеного права, в межах спірних правовідносин. 
Необхідність у зміні предмету позову може виникати тоді, коли початкові вимоги позивача не будуть забезпечувати чи не в повній мірі забезпечать позивачу захист його порушених прав та інтересів.
Зміна предмету позову можлива, зокрема у такі способи: 1) заміна одних позовних вимог іншими; 2) доповнення позовних вимог новими; 3) вилучення деяких із позовних вимог; 4) пред`явлення цих вимог іншому відповідачу в межах спірних правовідносин.
Заява позивача про зміну предмету або підстав позову, можна вважати новим позовом у разі, якщо в ній зазначена самостійна матеріально-правова вимога (або вимоги) та одночасно в її обґрунтування наведені інші обставини (фактичні підстави) і норми права (юридичні підстави), які не були визначені позивачем первісно підставою позову та які у своїй сукупності дають особі право на звернення до суду з позовними вимогами.».
Пред`являючи заяву про збільшення розміру позовних вимог СК “МИКОЛАЇВКА” просить частину запропонованих до витребування земельних ділянок виключити із позовних вимог, замінивши іншими, у той же час підстави позову зазначено аналогічним у позовній заяві.
Враховуючи викладене, приписи статті 46 ГПК України, висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 15.10.2020 у справі № 922/2575/19, господарським судом прийнято до розгляду заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог.
03 лютого 2026 року від СК “МИКОЛАЇВКА” надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
Протокольними ухвалами Господарського суду Одеської області від 03.02.2026 відмовлено у задоволенні клопотання СК “МИКОЛАЇВКА” про відкладення розгляду справи, оскільки підготовче провадження триває значний проміжок часу, за клопотанням Позивача відкладалось декілька разів, відсутність представника у засіданнях не перешкоджає розгляду справи; відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про залучення до участі у справі третьої особою у зв`язку із тим, що особою не доведено підстав для залучення в якості третьої особи.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 03.02.2026 закрито підготовче провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 12 лютого 2026 року.
Постановою Верховного Суду від 11.02.2026 скасовано постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 04.12.2025 та залишено ухвалу Господарського суду Одеської області від 23.10.2025 в силі.
12 лютого 2026 року СК “МИКОЛАЇВКА” представлено клопотання про долучення доказів; заперечення на пояснення Прокурора.
Протокольними ухвалами Господарського суду Одеської області від 12.02.2026 залишено без розгляду клопотання СК “МИКОЛАЇВКА” від 12.02.2026 про долучення доказів разом із поданими доказами у зв`язку із порушенням строку на подачу доказів (стаття 80,164 ГПК України) та відсутністю клопотання про поновлення відповідного строку; оголошено перерву в судовому засіданні до 05 березня 2026 року.
Протокольною ухвалою Господарського суду Одеської області від 05.03.2026 оголошено перерву в судовому засіданні до 10 березня 2026 року.
Призначене на 10.03.2026 судове засідання не відбулось у зв`язку із перебуванням судді на лікарняному.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 16.03.2026 призначено судове засідання на 24 березня 2026 року.
24 березня 2026 року СК “МИКОЛАЇВКА” представлено письмові заперечення проти пояснень Прокурора.
24 березня 2026 року СК “МИКОЛАЇВКА” представлено клопотання про відкладення розгляду справи.
Ухвалою Господарського суду Одеської області ід 24.03.2026 відкладено розгляд справи на 02 квітня 2026 року.
02 квітня 2026 року СК “МИКОЛАЇВКА” представлено клопотання, яке в процесі призначеного на 02.04.2026 судового засідання відкликано; клопотання про відкладення розгляду справи.
Протокольною ухвалою Господарського суду Одеської області від 02.04.2026 відмовлено у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку із тим, що розгляд справи триває значний проміжок часу, участь у справі приймав та приймає представник СК “МИКОЛАЇВКА”, відкладення розгляду справи це право, а не обов`язок суду.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі “Кузнецов та інші проти Російської Федерації” зазначено, що ще одним завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи “Серявін та інші проти України”, “Проніна проти України”), з якої випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Частинами 1 та 2 статті 2 ГПК України встановлено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
В свою чергу, частиною 3 статті 2 ГПК України встановлено, що одним із основних засад (принципів) господарського судочинства є розумність строків розгляду справи судом.
Відповідно до положень статті 114 ГПК України суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.
Згідно із приписами статті 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.
Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку “розумності строку” розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.
Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.
Європейський суд щодо тлумачення положення “розумний строк” в рішенні у справі “Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства” роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.
У справі Bellet v. France Суд зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".
У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі “Кузнецов та інші проти Російської Федерації” зазначено, що ще одним завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи “Серявін та інші проти України”, “Проніна проти України”), з якої випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Враховуючи вищенаведене, з метою дотримання принципів диспозитивності, змагальності сторін, рівності сторін перед законом та судом, враховуючи важливість справи для її учасників, розгляд справи здійснено господарським судом в межах розумного строку з метою надання можливості учасникам справи реалізувати наявні процесуальні права шляхом подачі як заяв по суті справи і письмових пояснень, так і виступу із промовами.
В процесі розгляду справи представник СК “МИКОЛАЇВКА” підтримував заявлені позовні вимоги та наполягав на задоволенні позову в повному обсязі, представник Ради натомість заперечував проти задоволення заявлених позовних вимог та наполягав на відмові у задоволенні позову, так само як і Прокурор. 
В ході розгляду даної справи Господарським судом Одеської області, у відповідності до пункту 4 частини 5 статті 13 ГПК України, створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. 
02 квітня 2026 року в судовому засіданні судом проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення, повідомлено, що повний текст рішення буде складено 13 квітня 2026 року.
Приписами статті 14 ГПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Дослідивши у відкритому судовому засіданні матеріали справи, надані докази, суд встановив:
СК “МИКОЛАЇВКА” представлено до матеріалів справи копію Державного акту на право постійного користування землею, Серія ОД-05-30а, виданого 29 лютого 1996 року Колективному сільськогосподарському підприємству «МИКОЛАЇВКА» Миколаївською сільською радою Народних Депутатів Білгород-Дністровського району Одеської області. Землекористувачу надано 476 гектарів землі в межах згідно планом землекористування для сільськогосподарського виробництва. Зазначено, що акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 30а (в процесі розгляду справи поставлено питання наявності оригіналу відповідного акту, втім останній для огляду не представлено. Представником СК “МИКОЛАЇВКА” зазначено про відсутність оригіналу).
СК “МИКОЛАЇВКА” представлено до матеріалів справи копію Державного акту на право постійного користування землею, Серія ОД-05-24а, виданого 29 лютого 1996 року Колективному сільськогосподарському підприємству «МИКОЛАЇВКА» Миколаївською сільською радою Народних Депутатів Білгород-Дністровського району Одеської області. Землекористувачу надано 5827 гектарів землі в межах згідно планом землекористування для сільськогосподарського виробництва. Зазначено, що акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 24а.
СК “МИКОЛАЇВКА” представлено до матеріалів справи копію документа – Книга записів (реєстрації) державних актів на право постійного користування землею на території Білгород-Дністровської ради народних депутатів (почата 1994 р), в якому відображено реєстрацію 29.02.1996 під № 30а, державного акту № ОД-05-30а, виданому колективному сіль-госппідприємству, із адресою землекористування – с. Ніколаївка.
Рішенням Миколаївської сільської ради Народних Депутатів Білгород-Дністровського району Одеської області від 29.03.1996 року № 125 затверджено державний акт на право колективної власності на землю КСХП «МИКОЛАЇВКА», котрий передбачає передачу у колективну власність 5827 га, в тому числі пашня 5525,2 га, при чисельності 829 чоловік, з яких 360 пенсіонерів (пункт 1); вважати, що середня земельна доля/пай по КСХП «МИКОЛАЇВКА» становить 6,45 га (пункт 4).
Розпорядженням Білгород-Дністровської районної державної адміністрації від 06.08.1996 № 460/96 затверджено по КСХП «МИКОЛАЇВКА» розрахунок вартості земельної долі/пая у розмірі 26310 млн. крб. та її розмір у кадастрових гектарах площею 6,7 га.; видано членами КСХП «МИКОЛАЇВКА» сертифікати на право на земельну долю/пай відповідно до доданого списку.
Рішенням Загальних зборів засновників від 03 березня 2000 року затверджено Статут СК “МИКОЛАЇВКА”, котрим передбачено, що Кооператив “МИКОЛАЇВКА” утворений та діє на підставі Законів України "Про сільськогосподарську кооперацію", "Про власність", "Про підприємництво", "Про підприємства в Україні", "Про зовнішньоекономічну діяльність", Земельного Кодексу України, інших законодавчих і нормативних актів України (пункт 1.2).
Кооператив створюється на базі реорганізованого колективного сільськогосподарського підприємства «МИКОЛАЇВКА», є його правонаступником і несе відповідальність за борговими зобов`язаннями реорганізованого колективного сільськогосподарського підприємства «МИКОЛАЇВКА», а також є власником дебіторської заборгованості колективному підприємству «МИКОЛАЇВКА». Обсяг прав і зобов`язань, що переходять до Кооперативу, визначаються даними розподільчого балансу (пункт 1.2.1).
Кооператив створений для виробництва, переробки, зберігання та оптової і роздрібної торгівлі продукції агропромислового комплексу на основі впровадження сучасної техніки і технології та форм організації і оплати праці, що має кінцевою метою забезпечення соціально-економічного розвитку регіону і підвищення життєвого рівня його населення (пункт 2.1).
Земля Кооперативу складається із земельних ділянок, наданих Кооперативу в користування, в тому числі на правах оренди, а також придбаних ним у власність (пункт 4.1).
Рішенням Миколаївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області від 12.04.2000 № 151-ХХІІІ вилучено із земель резервного фонду постійного користування КСГП «МИКОЛАЇВКА» 120,6 га ріллі і передано їх в колективну власність для перерозподілу між членами КСГП «МИКОЛАЇВКА».
14 липня 2021 року Радою прийнято рішення № 390, котрим надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок, згідно додатку 1 до рішення, відповідно до планів поділу земельних ділянок; запропоновано розроблену технічну документацію подати до Ради для розгляду та затвердження в установленому порядку.
В Додатку № 1 до рішення Ради № 390 перелічено земельні ділянки, серед яких земельні ділянки із кадастровим номерами 5120885100:01:002:0496 площею 22,4603 га; 5120885100:01:002:0495 площею 11,2770 га; 5120885100:01:002:0134 площею 7,57 га; 5120885100:01:003:0223 площею 18,9159 га, котрі розташовано в Одеській області, Білгород- Дністровському районі, Миколаївська сільська рада (за межами населених пунктів), із цільовим призначенням А 01.08 для сінокосіння і випасу худоби, також зазначено про їх віднесення до водоохоронної зони.
ТОВ «ТЕРРА КОМ» за замовленням Ради виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок комунальної власності Сергіївської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області для сінокосіння і випасання худоби, за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, Миколаївська сільська рада (за межами населеного пункту), а саме земельних ділянок із кадастровими номерами 5120885100:01:002:0497 площею 11,0906 га та 5120885100:01:002:0135 площею 5,9785 га.
22 березня 2023 року СК “МИКОЛАЇВКА” звернулось до Ради із листом № 23, в якому посилається на те, що із порушенням вимог земельного законодавства Головним управлінням Держгеокадастру в Одеській області було надано в оренду громадянам земельні ділянки сільськогосподарського призначення, на території Миколаївської сільської ради яка входить до Сергіївської селищної ради, Білгород Дністровського району, Одеської області (за межами населеного пункту), а саме земельна ділянка площею 5,9785 га кадастровий номер: 5120885100:01:002:0133; площею 11.0906га, кадастровий номер: 5120885100:01:002:0497; площею 22,4603 га, кадастровий номер: 5120885100:01:002:0496; площею 11,277 га, кадастровий номер: 5120885100:01:002:0495; площею 7,57 га, кадастровий номер: 5120885100:01:002:0134; земельна ділянка площею 18,9159 га, кадастровий номер: 5120885100:01:002:0223; земельна ділянка площею 5,9785 га, кадастровий номер: 5120885100:01:002:0135.
У той же час, перераховані земельні ділянки, згідно Державного акту на право постійного користування землею від 29 лютого 1996 року, Серія ОД-05-30а, виданого Миколаївською сільською радою Білгород-Дністровського району, Одеської області, входять до складу земельних ділянок кооперативу, та знаходяться у постійному користуванні СК “МИКОЛАЇВКА”. Заявник просить при розпорядженні землями комунальної власності Сергіївської селищної ради враховувати права землекористувача СК “МИКОЛАЇВКА”.
30 березня 2023 року Радою прийнято рішення № 1065, відповідно до якого розглянувши технічну документацію із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок комунальної власності Сергіївської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області для сінокосіння і випасання худоби, за адресою: Одеська область. Білгород-Дністровський район. Миколаївська сільська рада (за межами населеного пункту), витяги з Державного земельного кадастру про земельні ділянки, керуючись п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст.ст.12, 19, 20, 79, 79, 80. 83. 125, 126 Земельного кодексу України, ст. 56 Закону України «Про землеустрій» Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», Сергіївська селищна рада вирішила затвердити технічну документацію із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок комунальної власності Сергіївської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області для сінокосіння і випасання худоби, за адресою: Одеська область. Білгород- Дністровський район. Миколаївська сільська рада (за межами населеного пункту).
Доручено Селищному голові звернутись до Державного реєстратора з метою проведення Державної реєстрації права комунальної власності на сформовані в результаті поділу земельні ділянки за наступними кадастровими номерами: 5120885100:01:002:0541 площею 3,6092 га; 5120885100:01:002:0542 площею 0,9613 га; 5120885100:01:002:0543 площею 1,2546 га; 5120885100:01:002:0544 площею 1,3002 га та 5120885100:01:002:0545 площею 12,1748 га, що розташовані за адресою: Одеська область. Білгород-Дністровський район. Миколаївська сільська рада (за межами населеного пункту) відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
30 березня 2023 року Радою прийнято рішення № 1066, відповідно до якого розглянувши технічну документацію із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок комунальної власності Ссргіївської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області для сінокосіння і випасання худоби, за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, Миколаївська сільська рада (за межами населеного пункту), витяги з Державного земельного кадастру про земельні ділянки, керуючись п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст.ст.12, 19, 20, 79, 80, 83, 125, 126 Земельного кодексу України, ст. 56 Закону України «Про землеустрій» Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», Сергіївська селищна рада вирішила затвердити технічну документацію із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок комунальної власності Ссргіївської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області для сінокосіння і випасання худоби, за адресою: Одеська область, Білгород- Дністровський район, Миколаївська сільська рада (за межами населеного пункту).
Доручено Селищному голові звернутись до Державного реєстратора з метою проведення Державної реєстрації права комунальної власності на сформовані в результаті поділу земельні ділянки за наступними кадастровими номерами: 5120885100:01:002:0546 площею 2,3705 га; 5120885100:01:002:0547 площею 0,3187 га; 5120885100:01:002:0548 площею 3,2893 га, що розташовані за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, Миколаївська сільська рада (за межами населеного пункту) відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». 
21 квітня 2023 року Головне управління Держгеокадастру в Одеській області звернулось до Ради із листом-відповіддю (щодо надання інформації по державному акту на право постійного користування виданий СК “МИКОЛАЇВКА”), в якій повідомляє, що згідно Книг реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку, на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди та других примірників державних актів станом на 01.01.2013 року державний акт на право постійного користування землею за СК “МИКОЛАЇВКА” не обліковується. 
Інформує, що відповідно до автоматизованої системи управління документами ДОК ПРОФ3 15 грудня 2022 року за вх № 2987/0/33-22 відділом зареєстровано звернення Голови правлінця СК “МИКОЛАЇВКА” щодо отримання копії державного акту на право постійного користування серії ОД-05-З0а.
13 вересня 2023 року Головним управлінням Національної поліції в Одеській області надано відповідь на адвокатський запит, в якому зазначено, що в ході розгляду встановлено, що 24.08.2023 року сектором дізнання розпочато досудове розслідування кримінального провадження №1202316624000337, за фактом того, що до ЧЧ Білгород-Дністровського РВП надійшла заява директора СК “МИКОЛАЇВКА” Козубенко В.О., про те, що 23.08.2023 року приблизно 15 годині 00 хвилин невстановлена особа із незачиненого автомобіля заявника, який він залишив без нагляду по вулиці Єврейській неподалік перехрестя вулиці Ізмаїльська, міста Білгород-Дністровський, Одеської області викрала документи, а саме: Державний акт на право постійного користування землею серія ОД-05-30А від 29.02.1996; оригінал статуту СК “МИКОЛАЇВКА”; протокол загальних зборів засновників СК «Миколаївка» від 17.11.2022; заяви членів СК “МИКОЛАЇВКА”. 
12 грудня 2024 року СК “МИКОЛАЇВКА” звернулось до Ради із заявою, в якій посилаючись на Державні акти на право постійного користування землею від 29 лютого 1996 року, Серія ОД-05-30а та Серія ОД-05-24а, просить їх врахувати при розроблені технічної документації щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення територіальної громади, а саме колишньої Миколаївської сільської ради.
Окрім того зазначає, що СК “МИКОЛАЇВКА” бажає бути платником за відповідні роботи.
21 лютого 2025 року Радою прийнято рішення № 1387 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельних ділянок комунальної власності з для сінокосіння і випасання худоби (01.08) на земельні ділянки запасу (земельні ділянки, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам) (07.07), що розташовані за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, Сергіївська селищна рада: площею 0,6646га, кадастровий номер 5120885100:01:002:0556; площею 0,9806га, кадастровий номер 5120885100:01:002:0557; площею 0,9627га, кадастровий номер 5120885100:01:002:0558; площею 6,1687га, кадастровий номер 5120885100:01:002:0560; площею 0,6288га, кадастровий номер 5120885100:01:002:0552; площею 0,9208га, кадастровий номер 5120885100:01:002:0551; площею 3,2521га, кадастровий номер 5120885100:01:002:0549; площею 0,9613га, кадастровий номер 5120885100:01:002:0542; площею 1,3002га, кадастровий номер 5120885100:01:002:0544; площею 2,3705га, кадастровий номер 5120885100:01:002:0546; площею 3,2893га, кадастровий номер 5120885100:01:002:0548; площею 1,2546га, кадастровий номер 5120885100:01:002:0543; площею 12,1748га, кадастровий номер 5120885100:01:002:0545; площею 7,57га, кадастровий номер 5120885100:01:002:0134; площею 11,2770га, кадастровий номер 5120885100:01:002:0495; площею 22,4603га, кадастровий номер 5120885100:01:002:0496; площею 0,0441га, кадастровий номер 5120885100:01:002:0559.
02 грудня 2025 року архівним відділом Білгород-дністровської районної державної адміністрації Одеської області надано відповідь на запит Прокурора, в якій повідомляє, що Державний акт на право колективної власності на землю серії ОД-05-24а, виданий 29.02.1994 року, державний акт на право користування землею серії ОД-05-30А, від 29.02.1996 року, як і будь-які державні акти на земельні ділянки, а також схема поділу земель колективної власності КСП «МИКОЛАЇВКА», проект із землеустрою щодо організації території земельних часток(паїв) на землях КСП «МИКОЛАЇВКА» на зберігання до архівного відділу не надходили та в документах не виявлені. Серед архівних документів КСП «МИКОЛАЇВКА» передавальний акт/розподільчий баланс або інші документи, що підтверджують перехід прав та обов`язків, майна від КСП «МИКОЛАЇВКА» до СК “МИКОЛАЇВКА” чи інших новостворених підприємств не виявлені. 
Оригінали рішень Миколаївської сільської ради 7 сесії XXII скликання від 29.06.1995 р. «О передане земель в коллективную собственность КСХП «Николаевка» та «О мероприятиях по вьшолнению ст. 2 Указа Президента Украиньї от 10 ноября 1994 года № 666/94 «О неотложных мерах по у скоренню земельной реформи в сфере сельськохозяйственного производства» вилучені на підставі ухвали Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 26.02.2025 р. по справі № 495/8327/23, проваджеиня № 1-кс/495/396/2025 з метою встановлення чи підроблений підпис Дорошенка В.Ф. на документах для користування земельною ділянкою.
04 грудня 2025 року Головним управлінням Держгеокадастру в Одеської області надано відповідь на запит Прокурора, в якій повідомляє, що згідно наявної в відділі Книги реєстрації державних актів на право колективної власності на землю (Книга) станом на 31.12.2012 наявна інформація щодо реєстрації: - державного акту на право колективної власності КСП «Миколаївка» серія ОД-05-24а від 29.02.1996, реєстр. № 24а; - державного акту на право постійного користування Колективного сільгосппідприємства (адреса с. Миколаївка) серія ОД-05-ЗОа від 29.02.1996, реєстр. № 30а.
В Архіві Відділу: наявна копія другого примірника державного акту на право колективної власності КСП «МИКОЛАЇВКА» № 24а; відсутня копія другого примірника державного акту на право постійного користування землею серії ОД-05-30а, виданого Колективному сільгосппідприємству (адреса с. Миколаївка).
Дослідивши у відкритому судовому засіданні матеріали справи, надані докази, проаналізувавши норми чинного законодавства, суд дійшов наступних висновків:
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно із частиною 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 4 ГПК України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
В силу частини 1 статті 5 ГПК України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Реалізуючи визначене право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, необхідно виходити із його ефективності, а це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення – гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19), а право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17), відтак, суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі “Чахал проти Об`єднаного Королівства” Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави – учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд вказав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
У справі “Белеш та інші проти Чеської Республіки” Європейський суд з прав людини зауважив, що право на справедливий судовий розгляд, що гарантується статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав та обов`язків.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 04.12.1995 у справі “Белле проти Франції” для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
У рішенні від 31.07.2003 у справі “Дорани проти Ірландії” Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття “ефективний засіб” передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права, оскільки обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Неналежність або неефективність обраного позивачем способу захисту права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.
Враховуючи вищевикладене, господарський суд повинен встановити, на що саме спрямований позов та вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту в обраний позивачем спосіб.
Предметом спору є матеріально-правові вимоги СК “МИКОЛАЇВКА” до Ради про витребування у Відповідача для передачі в законне користування Позивача спірних земельних ділянок, розташованих на території Сергіївської селищної ради Білгород-дністровського району Одеської області (за межами населеного пункту).
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що СК “МИКОЛАЇВКА” на праві постійного користування використовує земельну ділянку, частини якої поділено та зареєстровано як окремі земельні ділянки (спірні земельні ділянки в контексті розгляду справи), у зв`язку із чим фактично вибули із користування Позивача, що надає йому право вимагати їх витребування.
Відповідно до статті 7 ЗК УРСР (у редакції, чинній станом на 29.02.1996) користування землею може бути постійним або тимчасовим.
Постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку.
У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності: сільськогосподарським підприємствам і організаціям.
Згідно зі статтею 19 ЗК УРСР (у редакції, чинній станом на 29.02.1996) сільські, селищні Ради народних депутатів надають земельні ділянки у користування для всіх потреб із земель сіл, селищ, а також за їх межами для будівництва шкіл, лікарень, підприємств торгівлі та інших об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням населення (сфера послуг), сільськогосподарського використання, ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства, індивідуального житлового, дачного і гаражного будівництва, індивідуального і колективного садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, традиційних народних промислів.
Право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право (стаття 22 ЗК УРСР (у редакції, чинній станом на 29.02.1996))
Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів (стаття 23 ЗК УРСР (у редакції, чинній станом на 29.02.1996)).
Згідно зі статтею 60 ЗК України (у редакції, чинній станом на 29.02.1996) радгоспи, інші державні сільськогосподарські підприємства, установи і організації одержують земельні ділянки у постійне користування для сільськогосподарського виробництва. Зазначені підприємства, установи і організації можуть додатково брати в оренду або одержувати у тимчасове користування земельні ділянки.
Поряд із наведеним, у пункті 10 "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що з набранням чинності цим Законом майно, яке до прийняття Конституції України у встановленому законодавством порядку передане державою до комунальної власності адміністративно-територіальних одиниць та набуте ними на інших законних підставах, крім майна, що відчужене у встановленому законом порядку, є комунальною власністю відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст. Майно, передане до комунальної власності областей і районів, а також набуте на інших законних підставах, є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст, управління яким відповідно до Конституції України здійснюють районні і обласні ради або уповноважені ними органи. Відчуження зазначеного майна здійснюється лише за рішенням власника або уповноваженого ним органу. За пропозицією сільських, селищних, міських рад районні, обласні ради повинні приймати рішення про передачу до комунальної власності відповідних територіальних громад окремих об`єктів, спільної власності територіальних громад, які знаходяться на їх території і задовольняють колективні потреби виключно цих територіальних громад.
Із уведенням у дію 01 січня 2002 року нового Земельного кодексу України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності, про що зазначено у частині 2 статті 83 Земельного кодексу України.
Отже, принцип розмежування земель державної і комунальної власності відображено у положеннях Земельного кодексу України, який, зокрема, полягає у визнанні пріоритету належності земель у межах населеного пункту відповідній територіальній громаді. Тобто всі землі у межах населеного пункту вважаються такими, що із 01 січня 2002 року перебувають у комунальній власності, крім земель, належність яких державі або приватним власникам зафіксована у Земельному кодексі України.
Разом з цим 01 січня 2013 набув чинності Закон України № 5245-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності", за змістом пункту 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" якого з дня набрання чинності цим Законом землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються: 
а) земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності відповідної територіальної громади; які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій; 
б) всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпунктах "а" і "б" пункту 4 цього розділу.
Згідно з пунктом 5 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України № 5245-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" державна реєстрація права держави чи територіальної громади на земельні ділянки, зазначені у пунктах 3 і 4 цього розділу, здійснюється на підставі заяви органів, які згідно зі статтею 122 Земельного кодексу України передають земельні ділянки у власність або у користування, до якої додається витяг з Державного земельного кадастру про відповідну земельну ділянку.
Як передбачено у пункті 6 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України № 5245-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" у разі якщо відомості про земельні ділянки, зазначені у пунктах 3 і 4 цього розділу, не внесені до Державного реєстру земель, надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для державної реєстрації таких земельних ділянок, та її затвердження здійснюються відповідною сільською, селищною, міською радою. 
Відповідно до пункту 8 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України № 5245-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" у разі якщо межі сіл, селищ, міст не встановлені відповідно до вимог статей 174, 175 та 176 Земельного кодексу України, визначення меж земель державної та комунальної власності здійснюється з урахуванням меж населених пунктів, зазначених у Державному земельному кадастрі.
За змістом пункту 9 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України № 5245-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" державна реєстрація речових прав на земельні ділянки державної та комунальної власності, зазначених у пунктах 3 і 4 цього розділу, здійснюється в порядку, встановленому законом.
При цьому пункт 7 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України № 5245-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" встановлює, що з дня набрання чинності цим Законом землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими.
У той же час, 27.05.2021 набув чинності Закон України № 1423-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин", приписами якого доповнено "Перехідні положення" Земельного Кодексу України пунктом 24 такого змісту: “З дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель: а) що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук); б) оборони; в) природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, лісогосподарського призначення; г) зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи; ґ) під будівлями, спорудами, іншими об`єктами нерухомого майна державної власності; д) під об`єктами інженерної інфраструктури загальнодержавних та міжгосподарських меліоративних систем державної власності; е) визначених у наданих до набрання чинності цим пунктом дозволах на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, наданих органами виконавчої влади з метою передачі земельних ділянок у постійне користування державним установам природно-заповідного фонду, державним лісогосподарським та водогосподарським підприємствам, установам та організаціям, якщо рішення зазначених органів не прийняті.
Земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки.
Інші земельні ділянки та землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності цим пунктом.
Відтак, з огляду на те, що спір у справі стосується земельних ділянок, розташованих у межах Сергіївської селищної ради Білгород-дністровського району Одеської області, остання вважається їх власником (станом на час ухвалення рішення в Державних реєстрах відсутня інформація про зареєстроване право приватної власності на відповідні земельні ділянки).
Суд зазначає, що захист права власності врегульований главою 29 Цивільного кодексу України. Зокрема, власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння або у випадках, встановлених законом, від добросовісного набувача (статті 387, 388 Цивільного кодексу України), власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 Цивільного кодексу України) тощо.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 зазначила, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).
За загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи (стягнення з неї) нерухомого майна. Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за кінцевим набувачем, який є відповідачем (подібні висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (пункти 98, 123), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 115, 116), від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 (пункт 80), від 30.06.2020 у справі №19/028-10/13 (пункт 10.29)), незалежно від того чи таке витребування відбувається у порядку віндикації (статті 387, 388 Цивільного кодексу України), чи в порядку, визначеному для повернення майна від особи, яка набула його за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (статті 1212 - 1215 Цивільного кодексу України), чи в порядку примусового виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України) (подібні висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 06.07.2022 у справі №914/2618/16 (пункт 38), від 21.09.2022 у справі № 908/976/19 (пункт 5.38)).
Відтак належним позивачем у випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном є власник такого майна, а відповідачем – особа, кінцевий набувач такого майна, за яким зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на нерухоме майно.
Разом з тим, згідно із частиною 1 статті 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою – це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.
Обсяг прав землекористувачів визначений у статті 95 Земельного кодексу України, відповідно до якої землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право: а) самостійно господарювати на землі; б) власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію; в) використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, ліси, водні об`єкти, а також інші корисні властивості землі; г) на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом; ґ) споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди; д) користуватися іншими правами, передбаченими законом або договором.
Згідно з частиною 1 статті 96 Земельного кодексу України землекористувачі зобов`язані, зокрема, забезпечувати використання землі за цільовим призначенням та за свій рахунок приводити її у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком випадків незаконної зміни рельєфу не власником такої земельної ділянки; своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату; підвищувати родючість ґрунтів та зберігати інші корисні властивості землі.
Отже, правомочності постійного користувача здійснюються без встановлення строку, але за змістом право постійного користування охоплює право володіння і користування земельною ділянкою. Тому відповідно до висновків, сформульованих у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.04.2023 у справі № 357/8277/19, інше речове право на нерухоме майно, зокрема право постійного користування, може бути підтверджене фактом державної реєстрації такого права на це майно у встановленому порядку, тобто суб`єкт, за яким зареєстроване речове право, зокрема право постійного користування, визнається фактичним володільцем нерухомого майна (щодо такого речового права); судове рішення про задоволення позовних вимог про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння є підставою для внесення відповідних змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Близькі за змістом висновки викладені в постанові Верховного Суду від 04.10.2023 у справі № 902/1046/22.
Об`єднаною палатою КГС ВС у постанові від 15.11.2024 у справі № 905/20/23 зазначено, що наявна у постійного землекористувача правомочність користування земельною ділянкою є обмеженою порівняно з правомочністю власника цієї земельної ділянки, який наділений не лише правом володіння та користування, а й правом на розпорядження землею, у тому числі шляхом її передачі в користування як з оформленням відповідного речового права (права оренди або права постійного користування), так і шляхом надання земельної ділянки у користування на підставі зобов`язального правочину, за яким право тимчасового користування земельною ділянкою не підлягає державній реєстрації.
Водночас постійний землекористувач такими правами не наділений, оскільки право постійного землекористування передбачає використання земельної ділянки за її цільовим призначенням безпосередньо та виключно землекористувачем без можливості передання такого права третім особам, у тому числі на підставі правочинів, за якими речові права на земельну ділянку іншій особі не передаються.
Здійснюючи тлумачення норм матеріального права, якими регулюється такий інститут земельного права як право постійного користування земельною ділянкою, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.11.2019 у справі № 823/1984/16, а також Конституційний Суд України у рішенні від 22.09.2005 у справі № 5-рп/2005 зазначили, що суб`єктивне право постійного користування земельною ділянкою відрізняється від суб`єктивного права власності на землю та суб`єктивного права оренди; дійшли висновків про те, що хоча власники землі та орендарі поряд із повноваженнями щодо володіння та користування наділяються і повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками (орендарі - в частині передачі земель у суборенду за згодою власника), а постійні користувачі такої можливості позбавлені, у їх праві на землю є ряд особливостей і переваг, зокрема, право постійного землекористування є безстроковим, на відміну від права оренди, і може бути припинене лише з підстав, передбачених законодавством.
Захист земельних прав – це передбачені законом способи охорони цих прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи правоохоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту земельних прав наведено в частині 3 статті 152 Земельного кодексу України. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, зокрема визначеним частиною 3 статті 152 Земельного кодексу України, або ж іншим способом, який передбачено законом (пункти 5.4- 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16).
Метою позову про витребування майна є забезпечення введення власника-позивача у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Так, у випадку нерухомого майна означене введення полягає у внесенні запису (відомостей) про державну реєстрацію за позивачем права власності на відповідне майно. Близькі за змістом висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (пункт 89), від 07.11.2018 у справах № 488/5027/14-ц (пункт 95) і № 488/6211/14-ц (пункт 84), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 114, 142), від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц (пункт 67), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 (пункт 100), від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц (пункт 146), від 14.12.2021 у справі №344/16879/15-ц та від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16 (пункт 37). 
Тому належному способу захисту позивача у спорі з іншою особою щодо права користування земельною ділянкою відповідає позовна вимога про витребування на його користь у його постійне користування з постійного користування особи, за якою зареєстроване таке право, земельних ділянок, ідентифікованих відповідними кадастровими номерами (див. mutatis mutandis резолютивну частину постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.04.2023 у справі № 357/8277/19). У разі задоволення такої позовної вимоги судове рішення є підставою для внесення до Державного реєстру прав відомостей про припинення права постійного користування відповідача і про державну реєстрацію права постійного користування позивача. Належним відповідачем за такою позовною вимогою є особа, за якою зареєстроване право постійного користування земельними ділянками (відповідний правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 19.08.2025 у справі 914/521/22, предметом спору якої було витребування постійним землекористувачем земельної ділянки).
Враховуючи вищевикладене, суд доходить до висновку, що обсяг прав землекористувача, який не є власником (використовує на підставі права постійного землекористування), не може бути ширшим, аніж право власника відповідної земельної ділянки, в контексті розгляду даної справи встановлено, що Рада вважається власником спірних земельних ділянок, тобто, у землекористувача відсутнє право витребувати у свою власність відповідну земельну ділянку від власника (органу місцевого самоврядування).
Відтак, здійснивши системне тлумачення норм права у спірних правовідносинах, оцінивши представлені до матеріалів справи докази, а також враховуючи висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 914/521/22, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд доходить до висновку, що СК “МИКОЛАЇВКА” обрано неналежний спосіб захисту, що є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні позову.
Відмовляючи у позові через неналежний спосіб захисту, суд має утриматися від встановлення фактів та надання правових оцінок, які створять преюдицію для сторін конфлікту у разі звернення з іншим позовом (постанови Верховного Суду від 11.09.2025 у справі № 916/4532/24, від 13.06.2024 у справі № 924/620/23 та від 07.02.2024 у справі № 925/1368/22).
Відтак, суд утримується від встановлення фактів та надання правової оцінки стосовно позицій учасників справи.
Окрім того, суд вважає за необхідне зазначити, що Радою представлено висновок експерта Одеського науково-дослідного інститут судових експертиз Міністерства юстиції України № 24-276 щодо судової земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою, призначеного в межах кримінального провадження № 1202316624000025 від 08.07.2023.
Поряд із цим, статтею 222 КПК визначено, що відомості досудового розслідування можна розголошувати лише з письмового дозволу слідчого або прокурора і в тому обсязі, в якому вони визнають можливим. Слідчий, прокурор попереджає осіб, яким стали відомі відомості досудового розслідування, у зв`язку з участю в ньому, про їх обов`язок не розголошувати такі відомості без його дозволу. Незаконне розголошення відомостей досудового розслідування тягне за собою кримінальну відповідальність, встановлену законом.
Оскільки Радою не представлено письмового дозволу слідчого або прокурора суд не розглядає та не надає оцінку висновку експерта № 24-276 як доказу.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994, серія A, № 303-A, п.29).
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").
Суд ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відповідно до вимог частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно із частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У відповідності до статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до статті 78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.
Приписи статті 79 ГПК України встановлюють, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частинами 1-3 статті 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (пункт 87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005 р.).
У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам – учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі. 
Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.
У рішенні від 03.01.2018 “Віктор Назаренко проти України” (Заява № 18656/13) ЄСПЛ наголосив, що принцип змагальності та принцип рівності сторін, які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції “справедливого судового розгляду” у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції. Вони вимагають “справедливого балансу” між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять її чи його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною. Під загрозою стоїть впевненість сторін у функціонуванні правосуддя, яке ґрунтується, зокрема, на усвідомленні того, що вони матимуть змогу висловити свої думки щодо кожного документа в матеріалах справи (рішення у справі “Беер проти Австрії” (Beer v. Austria), заява № 30428/96, пункти 17,18, від 06 лютого 2001 року).
Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови ВС від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосований Великою Палатою ВС у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Зазначений підхід узгоджується і з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункту 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Пунктом 2 частини 1 статті 129 ГПК України встановлено, що судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст.ст.13,20,73,74,76,86,129,165,232,233,237,238,240,241
Господарського процесуального кодексу України, суд, -
УХВАЛИВ:
У задоволенні позову Сільськогосподарського кооперативу “МИКОЛАЇВКА” до відповідача: Сергіївської селищної ради Білгород-дністровського району Одеської області, за участю Заступника керівника Одеської обласної прокуратури, про витребування земельних ділянок відмовити. 
Витрати по сплаті судового збору за подачу позовної заяви покласти на Сільськогосподарський кооператив “МИКОЛАЇВКА”.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст складено 13 квітня 2026 р.

Суддя С.Ф. Гут