ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/65/26 Справа № 932/7089/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Овчиннікова О. С. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Космачевської Т.В., 
суддів: Агєєва О.В., Халаджи О.В.,
за участю секретаря судового засідання Карпенка М.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Охримович Лілія Сергіївна, на заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 листопада 2023 року в цивільній справі номер 932/7089/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, 

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2022 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська звернувся ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що між ним та відповідачем ОСОБА_1 04.10.2021 року був укладений письмовий договір позики №1 разом із борговою розпискою, відповідно до яких ОСОБА_2 надав ОСОБА_1 в борг грошові кошти в розмірі 652588,00 грн, що еквівалентно 24200,00 доларів США за комерційним курсом АТ КБ «ПРИВАТБАНК», а відповідач, отримавши вказану суму, зобов`язався повернути її в строк до 01.02.2022 року. Того ж дня відповідач надав розписку про отримання від позивача 04.10.2021 року 652588,00 грн та зобов`язанням повернути суму боргу в еквіваленті 24200,00 доларів США до 01.02.2022 року. 26.01.2022 року між позивачем та відповідачем було укладено ще один договір позики №3, за яким позикодавець передає, а позичальник приймає у власність грошові кошти в сумі 1348971,00 гривень, що за курсом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» складає 49961,00 доларів США, зі строком повернення до 31 січня 2022 року. За домовленістю сторін позика є безпроцентною. За договором позики у пункті 9 сторони домовилися, що у разі прострочення виконання зобов`язання позичальник зобов`язується сплатити позикодавцю пеню у розмірі 0,5% поточної суми заборгованості за кожен календарний день простроченої заборгованості. 26.01.2022 року відповідач надав розписку про отримання 10.11.2021 року від позивача 1348971,00 грн, що в еквіваленті складає 49961,00 доларів США та зобов`язанням повернути суму боргу до 31.01.2022 року. Станом на момент звернення до суду – 22.11.2022 року позика відповідачем не повернута.
Позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за договорами позики в сумі, еквівалентній 74161,00 доларів США, що підлягає сплаті у гривнях за комерційним курсом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на день здійснення платежу, пеню в розмірі 0,5% відсотків від суми неповернутої позики за кожен день прострочення за період з 31.01.2022 року по 23.02.2022 року в розмірі 240282,87 грн, судовий збір – 12405,00 грн, зазначивши в резолютивній частині рішення про нарахування пені у розмірі 0,5 % суми основного боргу за кожен календарний день простроченої заборгованості, починаючи з 31 календарного дня після припинення або скасування воєнного стану та до моменту виконання рішення суду за формулою: П=СхРПхД:100, де С – сума заборгованості за період, РП-розмір пені, Д-кількість днів прострочення.
Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 листопада 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики - задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договорами позики від 04.10.2021 року та від 26.01.2022 року у розмірі, еквівалентному 74161,00 доларів США, що підлягає сплаті в гривнях за комерційним курсом, встановленим АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на день здійснення платежу.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пеню за договорами позики від 04.10.2021 року та від 26.01.2022 року у розмірі 240282,87 гривень.
Нараховано пеню у розмірі 0,5% суми основного боргу за кожен календарний день простроченої заборгованості, починаючи з 31 календарного дня після припинення або скасування воєнного стану та до моменту виконання рішення суду за формулою:П=СхРПхД:100, де С – сума заборгованості за період, РП-розмір пені, Д-кількість днів прострочення.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 12405,00 грн.
Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2024 року заяву представника відповідача адвоката Охримович Лілії Сергіївни про перегляд заочного рішення – залишено без задоволення.
Із вказаним заочним рішенням не погодився відповідач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Охримович Л.С., подав апеляційну скаргу, просив апеляційний суд скасувати рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.11.2023 року в справі №932/7089/22 і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, протиправним, винесеним із неправильним застосуванням та порушенням норм чинного законодавства України.
Судом першої інстанції не в повному обсязі з`ясовано фактичні обставини, що мають значення для справи, не надано належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам та обставинам, що свідчить про формальний підхід до вивчення обставин справи, розглянув справу за відсутності відповідача, не повідомивши належним чином про дату, час і місце судового засідання, чим обмежив у можливості реалізувати процесуальні права і порушив принципи рівності сторін і змагальності.
Відповідач категорично заперечує той факт, що він винен позивачеві грошові кошти, вважав, що між сторонами було досягнуто усної домовленості щодо повернення вказаних грошових коштів, оскільки останнім в 2021 році (напередодні війни) за отримані від позивача грошові кошти та за обопільною згодою, було здійснено закупівлю соняшникового насіння для збиття олії, окатиш (концентрат заліза) і арматуру, для подальшого перепродажу за вищу ціну та розподілу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 прибутку. Станом на даний час весь закуплений ОСОБА_1 товар не проданий, у зв`язку із збройною агресією росії проти України, та зберігається до цього часу, про що позивачеві достеменно відомо, оскільки відповідач неодноразово висловлював позивачеві пропозицію передати вказаний товар останньому в рахунок сплати отриманих від нього грошових коштів.
Вказані договори були підписані пізніше тих днів, що в них вказані, тому що відповідач з позивачем на усній домовленості спільно вирішили здійснювати закупівлю соняшнику з метою отримання прибутку від продажу соняшникової олії, і кошти, зазначені у договорах було часткою вкладу позивача.
Від позивача ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Костишена В.Л. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 листопада 2023 року №932/7089/22 залишити без змін.
Скрін-шоти не можуть братись до уваги як належний доказ листування, оскільки згідно з практикою Верховного Суду, зокрема, постановою від 19 січня 2022 року у справі №202/2965/21, роздруківка електронного листування не може вважатись електронним документом (копією електронного документа) в розумінні положень ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», тобто не може вважатися доказом, бо не містить електронного підпису, який є обов`язковим реквізитом електронного документа, оскільки в такому разі неможливо ідентифікувати відправника повідомлення і зміст такого документа не захищений від внесення правок і викривлення».
Апелянт (відповідач по справі) не обґрунтував пропущення строку в наданні доказу у визначений законом строк, тому доказ не може бути прийнятий судом як належний та допустимий.
Домовленості щодо повернення грошових коштів за договорами позики, та домовленість про закупівлю соняшникового насіння для подальшого перепродажу за вищу ціну та розподілу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 прибутку, про які зазначено у апеляційній скарзі, не підпадають під договірні усні домовленості, які можливі між сторонами, згідно з Законом.
У матеріалах справи міститься опис вкладення та квитанція про відправку на адресу відповідача копії позовної заяви, судові – повістки направлялися засобами поштового зв`язку. Крім того, виклик відповідача здійснювався через оголошення на офіційному веб-порталі «Судова влада України».
Відповідач не реалізував своє право на участь у судовому засіданні та ознайомлення з матеріалами справи самостійно або через представника, хоча міг це зробити. Судом було вжито усіх необхідних заходів для повідомлення відповідача про розгляд справи.
Сторони та їх представники в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с. 26, 27, ТОМ 2).
Відповідач ОСОБА_1 подав до апеляційного суду заяву про перенесення розгляду справи через його хворобу. Апеляційний суд не враховує таку заяву, оскільки ним не надано доказів його хвороби (а.с. 32).
Представник позивача ОСОБА_3 надала апеляційному суду заяву про розгляд справи без її участи (А.С. 29, 30, 31)
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю сторін та їх представників.
Заслухавши суддю – доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що 04 жовтня 2021 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 укладено договір позики №1, що підтверджується оригіналом договору позики №1. Згідно з умовами договору позики від 04.10.2021 року відповідач отримав в якості позики від позивача грошові кошти в розмірі 652588,00 грн, що за курсом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на день укладення договору еквівалентно 24200,00 доларів США та зобов`язався повернути суму боргу до 01 лютого 2022 року (а.с. 91-93, том 1).
04 жовтня 2021 року відповідачем надано розписку про отримання ним 04 жовтня 2021 року від позивача грошових коштів у сумі 652588,00 грн що за курсом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на день укладення договору еквівалентно 24200,00 доларів США та зобов`язанням повернути суму боргу до 01 лютого 2022 року (а.с. 94, том 1).
26 січня 2022 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики №3, за яким позикодавець передає, а позичальник приймає у власність грошові кошти в сумі 1348971,00 гривень, що за курсом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на день укладення договору еквівалентно 49961,00 доларів США, зі строком повернення до 31 січня 2022 року (а.с. 95-97, том 1).
26 січня 2022 року відповідач надав розписку про отримання ним 10.11.2021 року від позивача 1348971,00 грн, що за курсом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на день укладення договору еквівалентно 49961,00 доларів США та зобов`язанням повернути суму боргу до 31 січня 2022 року (а.с. 98, том 1).
У відповідності пунктів 9 наведених вище договорів позики у разі прострочення виконання зобов`язання (несвоєчасне повернення позики або її чергової частини за графіком) позичальником за даними договорами, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю пеню у розмірі 0,5% поточної суми заборгованості за кожен календарний день простроченої заборгованості.
З наведених позивачем розрахунків вбачається, що відповідачеві ОСОБА_1 нараховано пеню (0,5% від суми неповернутої позики за кожен день прострочення) в розмірі 240282,87 грн, що складається з наступного:
за договором позики від 04.10.2021 року, де сума боргу – 24200,00 доларів США за період з 02.02.2022 року по 23.02.2022 року розмір пені складає 76086,01 грн; 
за договором позики від 26.01.2022 року, де сума боргу 49961,00 доларів США, за період з 01.02.2022 року до 23.02.2022 року розмір пені складає 164196,86 грн (а.с. 20-21, том 1).
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості.
З вказаним висновком суду першої інстанції апеляційний суд погоджується, виходячи з наступного.
Відповідно до змісту ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений термін, відповідно закону, договору.
Відповідно до вимог ст. 1047 ЦК договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. (ч. 1 ст. 207 ЦК).
Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до частин 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України 18.01.2017 року у справі №6-2789цс16.
У постанові від 08.07.2019 року у справі №524/4946/16-ц Верховний Суд зазначив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, повинна містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням його повернення і дати отримання коштів.
В постанові від 22.08.2019 року у справі № 369/3340/16-ц Верховний Суд вказав, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником позикодавцеві за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору і зміст умов договору, так і факт отримання боржником від позикодавця певної грошової суми.
Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно із ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.
Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов`язання.
Згідно з частиною 1 статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.
Відповідно до частин десятої та одинадцятої статті 265 ЦПК України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування.
Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), який здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VII цього Кодексу.
Як зазначено в частинах одинадцятій та дванадцятій статті 26 Закону України «Про виконавче провадження», якщо у виконавчому документі про стягнення боргу зазначено про нарахування відсотків або пені до моменту виконання рішення, виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження розраховує остаточну суму відсотків (пені) за правилами, визначеними у виконавчому документі. До закінчення виконавчого провадження виконавець за заявою стягувача перераховує розмір остаточної суми відсотків (пені), які підлягають стягненню з боржника, не пізніше наступного дня з дня надходження заяви стягувача про такий перерахунок, про що повідомляє боржника не пізніше наступного дня після здійснення перерахунку.
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Судом встановлено, що 04 жовтня 2021 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 укладено договір позики №1, що підтверджується оригіналом договору позики №1. Згідно з умовами договору позики від 04.10.2021 року, відповідач отримав в якості позики від позивача грошові кошти в розмірі 652588,00 грн, що за курсом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на день укладення договору еквівалентно 24200,00 доларів США та зобов`язався повернути суму боргу до 01 лютого 2022 року.
04 жовтня 2021 року відповідачем надано розписку про отримання ним 04 жовтня 2021 року від позивача грошових коштів у сумі 652588,00 грн що за курсом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на день укладення договору еквівалентно 24200,00 доларів США та зобов`язанням повернути суму боргу до 01 лютого 2022 року.
26 січня 2022 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики №3, за яким позикодавець передає, а позичальник приймає у власність грошові кошти в сумі 1348971,00 гривень, що за курсом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на день укладення договору еквівалентно 49961,00 доларів США, зі строком повернення до 31 січня 2022 року. 
26 січня 2022 року відповідач надав розписку про отримання ним 10.11.2021 року від позивача 1348971,00 грн, що за курсом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на день укладення договору еквівалентно 49961,00 доларів США та зобов`язанням повернути суму боргу до 31 січня 2022 року.
Відповідачем не спростовано укладення наведених вище договорів позики, не надано доказів, які вказували б на виконання ним їх умов. Відповідач свої зобов`язання за договорами позики перед позивачем не виконав і суми боргу у передбачений договорами строк не повернув.
У відповідності пунктів 9 наведених вище договорів позики у разі прострочення виконання зобов`язання (несвоєчасне повернення позики або її чергової частини за графіком) позичальником за даними договорами, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю пеню у розмірі 0,5% поточної суми заборгованості за кожен календарний день простроченої заборгованості. 
З наведених позивачем розрахунків вбачається, що відповідачеві ОСОБА_1 нараховано пеню (0,5% від суми неповернутої позики за кожен день прострочення) в розмірі 240282,87 грн, що складається з наступного:
за договором позики від 04.10.2021 року, де сума боргу – 24200,00 доларів США за період з 02.02.2022 року по 23.02.2022 року розмір пені складає 76086,01 грн; 
за договором позики від 26.01.2022 року, де сума боргу 49961,00 доларів США, за період з 01.02.2022 року до 23.02.2022 року розмір пені складає 164196,86 грн.
Суд апеляційної інстанції погоджується з розрахунком вказаних сум і вважає їх розрахованими вірно.
За таких обставин, виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, про обґрунтованість позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договорами позики від 04.10.2021 року та від 26.01.2022 року в загальному розмірі 74161,00 доларів США з урахуванням нарахованої за період з 02.02.2022 року по 23.02.2022 року пені в загальному розмірі 240282,87 грн.
Крім того, керуючись наведеними вище нормами законодавства, судом першої інстанції було вірно зазначено в резолютивній частині про нарахування пені у розмірі 0,5 % суми основного боргу за кожен календарний день простроченої заборгованості, починаючи з 31 календарного дня після припинення або скасування воєнного стану та до моменту виконання рішення суду за формулою:П=СхРПхД:100, де С – сума заборгованості за період, РП-розмір пені, Д-кількість днів прострочення.
Довід апеляційної скарги про неналежне повідомлення відповідача про розгляд справи, апеляційний суд відхиляє як необґрунтований, оскільки згідно з відповіддю з Єдиного державного демографічного реєстру відповідач ОСОБА_1 знятий з зареєстрованого місця проживання 18.05.2020 року(а.с. 68, том 1), тому про судове засідання призначене на 17 листопада 2023 року він був повідомлений шляхом розміщення оголошення з використанням автоматизованої системи документообігу суду (а.с. 101, том 1).
Розглядаючи довід апеляційної скарги про те, що відповідач з позивачем на усній домовленості спільно вирішити здійснювати закупівлю соняшнику з метою отримання прибутку від продажу соняшникової олії, і кошти, зазначені у договорах було часткою вкладу позивача, апеляційний суд виходить з наступного.
Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частини 1, 2 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно з частиною 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Згідно з ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідачем ОСОБА_1 не надано належних та достовірних доказів існування інших договірних відносин між сторонами.
Відтак, апеляційний суд вважає зазначений довід безпідставним та таким, що не заслуговує на увагу.
Інші, наведені в апеляційній скарзі доводи, були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.
За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке в повній мірі відповідає вимогам закону.
Підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення,витрати відповідача ОСОБА_1 по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Охримович Лілія Сергіївна, залишити без задоволення, рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 листопада 2023 року – без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 11 лютого 2026 року.

Судді: